Cercador
Només un esquitx
Un relat de: ROSASPRespiro amb golafreria tot allò que veig. El moviment suau de les cortines que onegen amb el vent, la llum que entra lentament a la cambra, la quietud dels objectes, el batec gairebé imperceptible de la vida quan tot resta en silenci.
I si el meu cap donés més sovint un descans a les cabòries i a les insistents preguntes que m'entortolliguen el cor sense clemència, podria sentir llargues estones aquella calma on res queda ofegat ni passa desapercebut.
Tanco els ulls per no deixar entrar els pensaments a borbolls, però ja és massa tard, estaven a dins. Van aprendre a niar sense fer rebombori des de la més tendra infantesa.
Una munió d'idees afilerades i punyents s'empenyen, amatents a entrar en conflicte i amb aquell esguard defensiu difícilment es poden entendre.
Encara que amb el temps acabin fent les paus, és difícil acabar-me de treure aquell regust amarg de la lluita.
La cortina que dolçament belluga al compàs del ventijol, ja fa estona que m'ha passat desapercebuda i s'han escolat els primers raigs de sol entre els meus ulls que miraven un punt abstracte de l'espai, és a dir res en concret.
Renillen les ombres dels pensaments dins del meu cap, com desbocats cavalls que no volen restar presos en un laberint sense sortida.
Les potes colpejant les parets, pressentint l'esclat net i sempre nou del dia que convida a contemplar-lo sense recança, pors ni presses.
Vull lliurar-los al vent, deixant anar al galop la seva fúria escanyada, vessant pels porus de la pell suada la força continguda que molts cops m'arriba a fer ferides.
Esbufegar creuant els camps erms i solitaris, saltar les branques caigudes en els caminals del bosc i sentir l'instint de córrer escapant de tot.
Remullar la cremor de la fugida en les gèlides aigües del riu, amb gotes que esquitxin els músculs tensos i nuats de tant retenir paraules no dites.
I aturar-me per fi al bell mig del no-res i escoltar la meva respiració com a única companyia.
Els ulls aclucats, la gravitació calmosa d'un somni gronxant suaument la realitat.
Notar com gairebé ja no sento el cos, diluir els pensaments amb la imatge d'un núvol que em converteix en boirina.
És molt estrany, però com més infinitament lleugera i petita em vaig sentint, menys por tinc de desaparèixer...
Comentaris
-
Un esquitx de pau...[Ofensiu]Maragda | 28-08-2005 | Valoració: 10
Entenc perfectament aquest estat. Hi ha moments en què, sentint-te completament taciturna, tens veritable necessitat d'evadir-te i fins i tot de desaparèixer. Encara que sigui només un instant. Un intant per a restablir aquella preuada pau interior quan sembla que a l'interior s'hi descabdella un combat.
El teu relat descriu tant bé aquesta sensació que m'hi he sentit inevitablement identificada.
Has cercat com de costum els mots exactes per a confegir un raonament intern sobre la recerca de l'estar sol amb un mateix, d'assolir el contacte amb la pròpia ànima, l'aïllament absolut.
I com de costum, també, hi ha adherida en tot l'escrit, aquella gràcia que et caracteritza.
Enhorabona, Rosa, i una abraçada ben forta!
-
Lleugera i petita?[Ofensiu]Eugeni Mur | 25-08-2005 | Valoració: 7
Em transmet una certa angoixa, però he gaudit llegint-lo.
-
sensacions[Ofensiu]puntaire | 08-08-2005 | Valoració: 10
Ets una "golafre" de sensacions i ens les transmets plàcidament. Fantàstic
-
Felicitats.[Ofensiu]SANTANDREU3 | 07-08-2005
Trobo molt bo el poema, encara quem'hi faria falta una conversa posterior amb tú perquè m'expliquéssis mès coses sobre la mateixa idea.
Et dic amb tota serietat que si jo sa bés escriure com tu, m'agradaria morir-me per veure l'estàtua que em farien en alguna plaça important del meu poble.
SANTANDREU3 -
m'ha costat[Ofensiu]peres | 07-08-2005
llegir aquest text, ho reconec, perquè és "massa poètic". Ja ho veus, fins aquí arriba la meva totxesa. Sóc un negat per a aquestes coses. Les paraules abstractes... no ho sé, com si no sabés què volen dir.
Hi ha com una recerca d'un Nirvana, no? Mirar d'arribar al no-res, com a via per aconseguir l'alliberament... A mi, aquesta via tampoc no em funciona. Els buits em fan pànic: els haig d'omplir. Suposo que és una altra limitació... Jo m'estimo més, quan ja no puc, la via de mirar endavant, de pensar en un futur concret, palpable, d'oblidar-me de l'ara però per centrar-me en el després. No sé si és compatible amb la vivència que descrius aquí. Potser..., si et sembla contradictori el que dic, hi torno: m'ha costat molt llegir aquest text i, per tant, potser no l'he entès prou bé. -
Ho sento...[Ofensiu]Llibre | 07-08-2005
...el link no ha funcionat.
Però repeteixo: si t'interessa, el trobaràs a l'apartat Hemeroteca de la web del diari AVUI. En el suplement Cultura del dijous 28 de juliol de 2005.
Fins aviat!
LLIBRE -
...però un esquitx bell[Ofensiu]Llibre | 07-08-2005
És curiós, perquè en el primer paràgraf ens dius que respires amb golafreria tot allò que veus... i és curiós, i bell, aquest plantejament inicial que fas, on ens barreges dos sentits: l'olfacte i la vista. I certament, veus el moviment, veus la llum, veus la quietud i veus el batec... però tot allò que ens has descrit... tens raó: té una aroma especial.
Mira! No sé per què, però aquest primer paràgraf m'ha captivat. Serà perquè m'ha despertat un record molt entranyable de la meva infantesa, un espai llunyà en el temps, que no en el cor, on tot era silenci. Un silenci gairebé buit. I és curiós: quan vull o necessito evocar aquell instant, el sentit que em permet viatjar cap al passat és l'olfacte. És a través de l'olor, de l'aroma d'aquell moment finit, que em puc traslladar cap als records.
Però tornant al teu relat (ho sento: de vegades se me'n va l'olla): jo llegeixo la lluita ferotge de la persona enfront de l'allau de pensaments que en un moment donat la sotraguegen. Són idees, sentiments, esclats de llum... tota una barreja de sensacions que s'instal·len en aquella part del nostre ésser que anomenem raó, i que no li permeten caminar amb la calma que voldria.
Per això prova de vèncer-les. Però crec que aquesta lluita no deriva en un enfrontament directe, sinó que es converteix en una corredissa vers un altre món que també habita dins nostre. Aquell on la tranquil·litat regna sempre, i que de vegades no sabem trobar.
Però la protagonista sí que el troba, i amb ell comença a Notar com gairebé ja no sento el cos, diluir els pensaments amb la imatge d'un núvol que em converteix en boirina. I no només això, sinó que en penetrar en aquest espai de pau la veu narradora ens diu que És molt estrany, però com més infinitament lleugera i petita em vaig sentint, menys por tinc de desaparèixer...
No. Jo no crec que desaparegui. Més aviat considero que la simbiosi que n'ha resultat no li permet percebre el propi cos en tota la seva grandesa, perquè ja forma part de l'espai, de la pau.
Com sempre, un agradable passeig per una interessant reflexió.
Una abraçada,
LLIBRE
PS.- Sobre el tema Rosa Lentini. Potser vaig fer la pregunta de manera massa brusca, i és normal que em demanis "pistes". M'explicaré. L'altre dia vaig llegir una entrevista a aquesta dona, a qui anomenaven "activista poètica". Em va cridar l'atenció, un cop més (i em passa sovint), la meva ignorància vers el món de la cultura, perquè parlaven d'ella com una persona arxiconeguda, i jo no n'havia sentit mai res. Bé... resulta que una de les iniciatives que duu a terme és la revista Ígitur, des de Montblanc. I jo, per aquells errors barcelonins i centralistes dels quals de vegades no en sé fugir, vaig pensar que potser tu em sabries fer cinc cèntims d'aquesta persona. Pura curiositat. I d'aquí va venir la pregunta. Però ara que potser t'he ficat la mosca al nas, et passo l'adreça on pots trobar aquesta entrevista, per si t'interessa. I per si no aconsegueixo copiar bé el link, et diré que correspon al suplement Cultura del diari AVUI del dijous 28 de juliol de 2005. I ja està. Gràcies per tot, i disculpa la pregunta en pla bombardeig. Una altra abraçada!
Entrevista a Rosa Lentini
Valoració mitja: 9.25
l´Autor
![Foto de perfil de ROSASP Foto de perfil de ROSASP](/imatges_autors/34613.jpg?rnd=496220463)
312 Relats
1612 Comentaris
650773 Lectures
Valoració de l'autor: 9.79
Biografia:
Hola! Sóc la Rosa Saureu, una lleidatana somiadora de mena i una mica surrealista. Convertir allò que caço al vol en paraules és el més semblant a tenir ales. En el meu cas, escriure no és només una afició o una necessitat sinó una forma de sentir i veure la vida. Utilitzo la poesia, els contes i els relats curts per intentar expressar les petites i grans coses que omplen i buiden els dies.Vaig tenir la sort de ser escollida per a la plaquette "Singulars d'un Plural" a la ciutat de Girona, en què poetes inèdits vam compartir espai amb autors de renom. Formo part del llibre de relatsencatalà.com versió 2.0 i del primer llibre de poemes. També he guanyat el segon premi de poesia Seu Vella de Lleida-2008. Aquesta empenta, junt als vostres comentaris i continu suport, han estat un gran estímul per continuar endavant.
El meu repte personal és aprendre constantment a viure. M'agrada la música, l'art en general, somriure molt i estimar tant com pugui. Estic enamorada de la meva llengua i sé que el nostre vincle és cada cop més fort i ferm.
Respecte a vosaltres, sento que ens uneix un fil comú que m'agradaria sentir sempre proper.
Per si necessiteu quelcom, el meu correu és: rosasaureu@telefonica.net
Gràcies per tot!
Si voleu, també podeu visitar el meu bloc de videopoesia
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
El Vicenç Ambrós i Besa em va passar la cadena i jo l'he passat al Capdelin i a la gypsy
(fes clic a la imatge i descobreix què és "R en Cadena")