Cercador
La solitaria mort
Un relat de: AVERROISEn el silenci de la meva cambra, sento el meu cor que batega descompassat. Una fredor em recorre l'esquena...i un fort dolor al braç em fa témer el pitjor... Quantes coses podria haver fet i m'he quedat tan sols a les portes...de tot.
La claror del Sol entra per la finestra. Voldria aixecar-me i anar a veure el carrer per últim cop, però les forces ja m'han deixat. Tan sols el meu cervell encara neguiteja entre la consciencia i la foscor. Estic sol, quina mort més tètrica. Què donaria per poder tenir els meus al costat ? Però ja és tard i moriré sol, tan sol...
Tota la meva vida pensant que moriria envoltat dels que m'estimen i ara...Un ocell s'ha aturat en la finestra, és una oreneta i el seu cant de vida em fa somriure...quina incongruència, la vida està darrera del vidre i en aquesta habitació tan sols el silenci de la mort...
Sembla que el mal al pit m'ha desaparegut, el cor lluita per recuperar el seu ritme, sense aconseguir-ho...No em sento el cos i la llum de la finestra cada cop em sembla més dèbil, tot s'està desfigurant...Els colors es perden en grisos...Ja no puc sentir el cant de l'oreneta, tan sols els descompassats batecs...més i més lents...Cada cop em costa més respirar, però no sento cap mena de dolor...Unes llumetes venen a mi i sembla que perdo el coneixement...La foscor m'envolta...Estic bé...La meva respiració s'ha aturat...El meu cor descansa per fi... Adéu estimats...Adéu.
Comentaris
-
has fet un simulacre de mort[Ofensiu]joandemataro | 09-02-2011 | Valoració: 10
amb moments molt tendres i d'altres de crus , el tema de la mort és dur i complicat
rep una gran abraçada
joan -
...[Ofensiu]crohnic | 23-07-2009 | Valoració: 8
Bon relat!!
A vegades penso que el pitjor no és morir quan deixes de respirar, sinó morir quan encara respires... -
Aquest sentiment...[Ofensiu]Queca | 01-12-2008 | Valoració: 10
... de tantes coses que ens han quedat per fer encara... I aquesta angoixa de morir tot sol, sentint la impotència de no poder fer absolutament res per canviar el destí...
M'agrades. -
testimoni d' un adeu[Ofensiu]Avet_blau | 30-11-2008 | Valoració: 10
En un silenci que fa mes mal que la mort,
amb li tristesa de la solitud coma companya
i una oreneta, testimoni d' un adeu.
Avet -
Trist i tendre.[Ofensiu]brins | 30-11-2008 | Valoració: 10
L´he llegit amb molta atenció, perquè m´agradava. Et felicito.
-
***[Ofensiu]brumari | 27-11-2008
Molt trist el teu relat, encara que puc fer-lo meu. A partir de certa edat, la mort no ens pot ser estranya.
De tota manera, sempre he estat d'acord amb el filòsof que va dir que no hem de témer la mort per la senzilla raó que quan ella arribi nosaltres ja no hi serem.
Una abraçada,
Joan
-
Una estanya combinació[Ofensiu]M.Salles | 26-11-2008 | Valoració: 10
El relat transmet una gran tristesa i solitud. Però estranyament, també una gran pau.
Segurament jo, com el protagonista també voldria morir amb els meus. Però que sigui veient una oreneta i amb la pau gairebé indolora que senbla que també visqui (quina incongurència el verb "viure en aquest context!").
Valoració mitja: 9.67
l´Autor
![Foto de perfil de AVERROIS Foto de perfil de AVERROIS](/imatges_autors/83720.jpg?rnd=907272449)
405 Relats
932 Comentaris
377458 Lectures
Valoració de l'autor: 9.77
Biografia:
Vaig néixer a Manresa un fred Gener de fa uns quants anys i com va escriure el poeta:Tots els records plegats
són una gota d'aigua
dins una mar immensa.
I el violí que no se sent
deu plorar alguna mort
que jo no sé.
Què la vida us sigui lleu!
Últims relats de l'autor
- Cada dia una nova vida.
- L'herba es belluga suaument
- Sóc vell!
- Escolto passar els segons
- Tres quarts del camí
- Entre Gran i Petit
- Rebeldia adolescent
- L’origen del bé i del mal
- Quan la bandera oneja al vent II
- Bac de Roda
- Llum i Foscor
- El despertar del infant
- El despertar de l'assassí
- RETORN
- Himne patriòtic