Cercador
El paraigua màgic.
Un relat de: panxampleVet aquí que una vegada, en un país no molt llunyà, hi vivien unes famílies que eren molt pobres, molt pobres, tan pobres, que gairebé no tenien per menjar. Fins i tot no tenien escoles, ni hospitals, la seva gent anava com perduda, trista i desemparada. No tenien ningú que els expliqués com fer les cases ni els pous. Tampoc podien cultivar l'hort, perquè tot era erm, no tenien llavors, ni esme per fer-ho.
La seva preocupació era buscar i buscar, alguna cosa per menjar, però cada dia eren més i més pobres. Ningú els volia escoltar, ni entendre, ni ajudar.
Clamaven i reclamaven als altres països que per favor els ajudessin. Però res de res, ningú els feia cas, fins i tot els països més rics es feien els sords, no volien compartir, ni els jocs ni el menjar, encara menys els diners; tot i que els sobrava de tot, tant que ho havien de llençar, però preferien llençar-ho abans que compartir-ho amb els que no en tenien. Encara avui ho llencen tot a les escombraries, els jocs, els llibres, el menjar, tot per la por de deixar de ser rics.
Fins que un dia, un home alt i prim que passava aprop d'allí, tot passejant amb un paraigua, va escoltar el seu clam i apropant-s'hi els va dir:
-Mireu jo no tinc res, tot el que tinc ho porto posat, uns pantalons, una camisa i un paraigua. Si voleu ho podem compartir.
Aquella gent, sobre tot els més menuts, es van estranyar d'aquell personatge tant estrafolari.
Van fer-se un fart de riure i li preguntaren:
-Que ens pots donar? Si ets tan pobre com nosaltres! És màgic el teu paraigua?
Amb un somriure els va dir.
-Res, no us puc donar res, ja que no tinc res. Vosaltres sou els que em donareu a mi, si voleu compartir el poc que teniu. El meu paraigua només pot donar sopluig els dies de pluja, ombra els molt assolellats i ajudar-vos a caminar. Solament això.
Vosaltres sabeu on són les llavors per plantar, sabeu on hi ha aigua, sabeu treballar, teniu ganes de fer-ho?.
Els més grans i els més savis, veient que fins ara no se'n sortien, varen decidir de compartir el poc que tenien, amb aquell home alt i prim que duia un paraigua.
A poc a poc, primer en un petit poble hi varen fer un pou, un hort, una escola, un remat de vens; treballant amb esforç, sofriments, penes i compartint el poc que tenien. Ja no havien de buscar el menjar, ara entre tots s'espavilaven. Tenien el que necessitaven.
Es va estendre la veu, als pobles veïns i a tota la comarca que...
"Hi havia un home que tenia un paraigua màgic, que els donava sopluig els dies de pluja ,ombra els molt assolellats i els ajudava a caminar".
Estranyats, incrèduls de tal proesa, anaven a veure'l. L'home alt i prim els deia el mateix.
-Deixeu-me compartir la vostre pobresa...,treballarem i ens en sortirem!
Tots els pobles veïns volgueren compartir el poc que tenien, cada vegada més pobles i més famílies. A poc a poc van transformant i canviant aquell paisatge àrid, de misèria, pobresa i tristesa, per un altre de més verd, més càlid i més alegre. Tot gracies a aquell home alt i prim tan estrafolari, que duia un paraigua. Estaven contents de compartir-ho tot..
Ara construeixen un petit hospital i més horts, més escoles, més pous, més cases i més remats de vens. També comparteixen les paraules, el menjar, l'aigua, el treball, els jocs, els llibres, els estudis la saviesa, i l'amistat.
Un poble darrere un altre, més de dos mil, van junts compartint aquella pobresa i tenen per anar tirant. Se'ls veu més alegres, més riallers, fan un altra cara.
L'home del paraigua, els va acompanyar quaranta anys de la seva vida, fins que ja de molt gran es va morir. Tota la seva vida, compartint l'únic que tenia, aquell paraigua vell.
Ara els ha quedat el paraigua màgic, que encara els dóna sopluig els dies de pluja, ombra els molt assolellats i els ajuda a caminar. Són una mica menys pobres i estan molt agraïts a aquell home alt i prim, que no tenia res, però els va ensenyar a compartir, a gaudir, a ser més feliços i tindre un país millor.
Aquest país no molt llunyà es diu "Anantapur".
Vet aquí un gat, vet aquí un gos, aquest conte ja s'ha fos.
(Recordant a Vicenç Ferrer)
Comentaris
-
Informatiu[Ofensiu]Agrupació.Relataires | 28-03-2011
Com a participant de l’última edició del Concurs ARC de Contes Infantils, ens plau comunicar-te que hi ha en marxa un nou certamen literari, endegat des de l’Associació de Relataires en Català, amb aquest mateix gènere: conte infantil.
Pots llegir les bases de la convocatòria del “Concurs ARC de Contes Infantils 2011. Criatures fantàstiques” en aquest ENLLAÇ.
Anima’t a escriure un conte! Deixa volar la imaginació! Participa-hi!
Esperem el teu relat. Gràcies,
ARC
-
És un conte bonic[Ofensiu]Shaudin Melgar-Foraster | 05-12-2010 | Valoració: 10
i adreça problemes socials sense perdre ni una mica de màgia. L’element de l’home amb el paraigua és súper encertat; m’encanta.
-
Compartir[Ofensiu]estepa3 | 26-09-2010 | Valoració: 10
És un relat molt bonic i preciós.
Els diners no són tant importants com la felicitat i aquest relat ho explica molt bé.
Compartir és el millor que es pot fer.
M'ha agradat molt!
estepa3 -
bonic homentage [Ofensiu]joandemataro | 24-09-2010 | Valoració: 10
a una gran persona i a uns ideals... et felicito
salutacions cordials
joan
pd- gràcies pel teu contacte
-
Donar i compartir[Ofensiu]Grocdefoc | 23-09-2010 | Valoració: 10
Gràcies pel teu conte! Un bon homenatge a un gran home.
Va molt bé que de tant en tant ens recordin que hi poden haver paraigües màgics si així ho volem i fem que així sigui. Un dels tresors que no és pas d'or, és, precisament, el fet de compartir el que tenim i som. Tal com dic en la meva presentació a RC, "algú molt savi ja va dir que tot el que es posseeix no s'hauria d'atresorar sinó que s'hauria de donar". Traslladant aquest donar al món de l'escriptura, crec que entre tots nosaltres compartim els mots, les nostres històries, els nostres somnis i anhels..., ens donem i intercanviem els nostres mons interns, cosa que ens enriqueix i ens ajuda a continuar. -
Màgia, homenatge i realitat[Ofensiu]Unaquimera | 21-09-2010
Un cop acabades les vacances, i per tant la desconnexió de la xarxa que comporta l'estiu que ara acaba, he decidit regalar-me una estona de lectura.
He vingut fins al teu espai mentre a fora plou sense aturar-se... i he trobat que m'ofereixes un paraigua màgic, quina oportunitat!
He llegit d'una tirada el teu conte, en el que barreges amb encert els problemes socials amb la màgia que encisa a petits i grans, i parles de fets reals oferint solucions: bon ensenyament aquest per als infants!
A més, l'homenatge a la personalitat de referència és merescudíssim.
Esperant que l'estiu hagi estat bo per a tu, t'envio una abraçada,
Unaquimera
-
Una història esplèndida[Ofensiu]brins | 20-09-2010
Fa uns quants dies que ja vaig comentar aquest conte tan bonic. Ara m'adono que el meu comentari no hi és; suposo que vaig cometre alguna errada en el moment d'enviar-lo o que alguna cosa va fallar.
Torno a dir-te, doncs, que el teu conte és molt tendre i encoratjador. No podies trobar una altra història més alliçonadora per als nens que la vida de l'entranyable Vicenç Ferrer. Moltes felicitats!
Pilar -
Recordatori[Ofensiu]Agrupació.Relataires | 18-09-2010
Gràcies per participar!
Recorda que el següent pas, un cop escrit i penjat el conte, és enviar un correu a l'Associació de Relataires en Català (associacio.relataires@gmail.com) tot indicant:
-enllaç directe cap a l'espai de RC on tens penjat el conte
-nom i cognoms reals (en cas de ser menor d'edat i, per tant, no poder estar associat a ARC, cal que indiquis, a més a més, el nom del pare/mare/tutor que pertany a l'Associació)
Un cop enviat el correu rebràs un acusament de recepció i, després de verificar que el teu original compleix totes i cadascuna de les bases del concurs (extensió, pertinença a l'associació...) passaràs a la fase de selecció.
Gràcies de nou. Cordialment,
ARC
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de panxample Foto de perfil de panxample](/imatges_autors/962156.jpg?rnd=1606089237)
45 Relats
292 Comentaris
67157 Lectures
Valoració de l'autor: 9.93
Biografia:
No sé qui sóc, ni que no sóc, però la vida és una meravella, cal aprofitar-la, compartir-la i gaudir-la. Encara que de vegades amarguegi.Panxample no per que tingui la panxa ampla o sigui un panxacontent, que també; sinó que és en honor a Joan Baptista Pujol i Fontanet, (Alfara dels Ports, Baix Ebre, 1857 – Tarragona, 1883). Bandoler anomenat "panxample".
la calaixera