Cercador
http://a-sensitive-electric-guitar-solo.cat
Un relat de: Red Pèrill*Quan era petit, somiava en coses així:
-Ser inventor! (ni un invent, MAI)
-Ser astronauta (tinc vèrtic des del balcó,
però a vegades intento flotar des del llit (?¿)
-Ser jugador de l'NBA (era el doceavo hombre de l'Igualada cadet)
-Viatjar com el Massagran (sobre un hipopòtam? sota un cóndor?)
-Jugar al Camp Nou (crec que vaig tocar un cop la gespa,
durant una visita amb l'escola, però no posaria la mà a la llar de foc)
-Ser guitarrista, i per ende estrella del rock
(bueno, sóc teclista, i a vegades m'enxufo la distorsió,
i llavors diuen que són "solos" de guitarra)
[de veritat, ho juro per me iaia]
Per exemple:
(...) culminating in a lush finale delivering
a sensitive electric guitar solo
and a fluent rhythm-section (...)
Doncs aquest era de teclat (amb distorsió...)
I més coses que no recordo, però al què anava...
Somiava lligar-me la tia per la qual sospirava mitja ciutat,
pujar-la en una Honda NS-1 melena al viento i bla bla bla...
-Quan ets una ànima en pau, delirar no cansa...-
-Quan ets a la lluna, què polles t'importa l'oxigen!-
Tenia doncs pensades, una tàctica i un pla B,
però mai m'he considerat un abanderat del pragmatisme...
Consistien en:
- Estudiar l'art ninja i derivats, i aconseguir parar el temps, amb una condició:
Que si jo toqués algú, es pogués moure.
La resta és una deducció factible per un nen de P4.
- Pla B: Aprendre a dominar l'art de la invisibilitat,
i conformar-me amb espiar-la en la intimitat,
no necessàriament amb finalitats eròtiques.
(Almenys no de manera exclusiva...)
Bah, en el fons era massa estirada per mi, mites infantils...
Jo, de fet, estava convençut de que cada nit, anàvem (veritablement i de facto)
a visitar els Màsters de l'Universo...
Em va costar més d'una riota (aleshores dolorosa!)
Canviant de ses-terci, però no tant,
la desgràcia més gran actualment és l'interné (!).
La mandra crònica i estructural de la nostra generació de mimosins,
fa que el porno fàcil vulgaritzi altament les "otrora" majestuoses sessions d'onanisme. Lo mismo amb l'efecte videoclip, i l'excés de THC, per posar dos exemples marca de la casa...
Així doncs, vaig decidir no fa massa, abandonar la fumera psicòtica
i la visualització guarril. Ara somio cada dia,
i em reacostumo a redescobrir, a olorar pacienment,
i altres guerres perdudes que la pressa ens arrenca amb fúria cada matí.
El pitjor de tot és la facilitat amb què ens convertim en botxins quan som vençuts, perquè ens domina la cadència i ens esclavitza la costum.
És qüestió de penjar-se un "firewall" al front,
i pá lo que nos queda cuerdos, si em perdoneu,
m'enxufaré un rato d'algun vinil, i santes pasqües...
Tst, sense THC ni polles, que als 14 viatjava interestelarment en cassete,
i jo és que no tinc terme mig, que quan agafo el vici,
l'expremo i SuC de TaRoNjA,
no sé si m'explico...
Comentaris
-
M'ho passo teta[Ofensiu]Virginia Fochs | 06-10-2009 | Valoració: 10
llegint-te!!! :-D!!!
-
Hola![Ofensiu]ginebre | 21-02-2009
Red, cal llegir-te a poc a poc, està clar. Ës imprescindible, sentar-se a llegir-te, perquè sinó passa com als anuncis de la tele, que passen ràpid i no en fas ni cas perquè semblen superficials i tontos, i en canvi, porten molta càrrega subliminal, es disfressen de no res, de frases molt vistes, porten paraules estranyes que només "entenen" els entesos, els de la mateixa calanya, i tu, pobre consumidora inconscient, que escoltes sense "escoltar· les repetitives frases, que sembla que ja no diguin res, però se t'inoculen en algun lloc insospitat i s'et fan teves....
doncs, així mateix, la lectora de Red, va llegint tot distretament, paraules, coses, referents de les noves generacions, criats amb manga i songoku, mons imaginaris que duren el temps d'un anunci (30') i després passen a una altra cosa, que en realitat és la mateixa, però que ho dissimula...en un cicle de maiacabar.
mons i llenguatge de flash i síncope, `de barrets buits plens de conills blancs, que quan vols tocar, s'han transformat en crispetes o xispetes i t'has quedat sense la suavitat de pèl, però ben flashejat i de fet ja no saps cap a on mirar.
Així doncs, mires endins on tot comença, i llavors veus que la pròpia pantalleta també fa pampallugues, la de dins com la de fora...
quin mareig!
Red Pèrill, tatxin!! el Perill Vermell!
Salut amic!
ginebre
l´Autor
![Foto de perfil de Red Pèrill Foto de perfil de Red Pèrill](/imatges_autors/311648.jpg?rnd=867439735)
64 Relats
121 Comentaris
66141 Lectures
Valoració de l'autor: 9.63
Biografia:
Sóc Red de Pèrill, músic eclèctic i persona humana. A vegades també escric i faig videos inclassificables.Més enllaços:
Bandcamp
Mail: red_perill@hotmail.com
Twitter: @redperill
Últims relats de l'autor
- SANT JORDI CONTRA SANTIAGO ABASCAL
- VENJANÇA A DOMICILI
- •Ens veiem als núvols
- Virulència express
- La previsió del temps (Micro-clima)
- Capsulitis: Alfombres a preu de saldo
- La meva última oferta
- Primera cita
- Malaltia: Crònica
- Crònica d'un passeig qualsevol
- L'apocalipsi burleta
- Paisatges holístics III: La soledat dels avatars
- Are we human or are we dancer?
- Miolar per mimetisme
- Paisatges holístics II: Nus i desenllaç (versió premium)