Cercador
Noi, ja és l'hora!
Un relat de: AVERROISTot era blanc, feia tants dies que tan sols veiem neu. Els nostres vestits estaven preparats per la primavera i aquest General Hivern ens havia agafat entre les seves urpes.
En l'horitzó de cop es va dibuixar una línia negre, miressis a on miressis aquella línia ho omplia tot. Nosaltres els de "LaDivisió Azul" havíem deixat ben alt el pavelló de Espanya en aquella guerra. Fins hi tot el mateix Führer havia declarat que desprès dels soldats alemanys, els espanyols eren els millors.
De res ens va sevir. Aquella línia negre que cada cop era més gruixuda s'atansava cap a nosaltres. En les nostres línies la meitat dels soldats estaven quasi morts de fred. Jo tenia sort doncs m'havia posat uns altres pantalons d'un company mort i portava tres parells de mitjons i unes botes encara en condicions. Molts dels altres els peus els duien ja congelats.
En un principi ningú ens va dir que era aquella línia negra que cada cop era més voluminosa, però de pressa va corre la noticia. Els russos ajudats pels americans havien enviat contra nosaltres cinquanta divisions de tancs. Quan els "katiuska" van començar a besar-nos amb la seva veu mortal i els tancs van llançar-nos a sobre tota mena de obusos, jo vaig començar a córrer i no vaig parar fins arribar a la frontera de Espanya.
No vaig tenir molta sort doncs allí em van detenir i una vegada demostrat que era un desertor, em van engarjolar a la presó de Montjuïc.
Ara escric aquestes línies a la meva família per dir que els estimo i que no vaig anar voluntari a la guerra sinó que em van escollir a dit.
He de deixar d'escriure doncs ja escolto que em venen a buscar. Quines coses més estranyes que té la vida. He sobreviscut a mil bales a tot Europa i ara que estic a casa, una bala d'algun soldat, segurament català, em deixarà sense vida.
"Noi, deixa d'escriure que ja és l'hora!"
Comentaris
-
ai, perdona[Ofensiu]gypsy | 15-10-2006 | Valoració: 10
m'ha agradat molt.
-
Ostres,[Ofensiu]gypsy | 15-10-2006
això de "La División Azul" va ser terrible. Conec veïnes meves de la infantesa, ara ja mortes, senyores que els hi van enviar els marits a aquesta famosa divisió. I mai més tornàren. Senyores amb tres i quatre fills per tirar endavant, soles, pensant en els horrors que devien estar passant els seus marits.
Senyores que somreien ben poc, bellíssimes persones, a les quals la vida els hi va arrencar la felicitat. Bé la vida, no, el Senyor Franco.
Molt ben escrit, Averrois.
Fàcil de posar-se en aquella dura situació.
I és que si ho pensem fredament, encara ara,
els que hi som, som fills de la guerra.
petons.
gypsy
l´Autor
![Foto de perfil de AVERROIS Foto de perfil de AVERROIS](/imatges_autors/83720.jpg?rnd=746202908)
405 Relats
932 Comentaris
377458 Lectures
Valoració de l'autor: 9.77
Biografia:
Vaig néixer a Manresa un fred Gener de fa uns quants anys i com va escriure el poeta:Tots els records plegats
són una gota d'aigua
dins una mar immensa.
I el violí que no se sent
deu plorar alguna mort
que jo no sé.
Què la vida us sigui lleu!
Últims relats de l'autor
- Cada dia una nova vida.
- L'herba es belluga suaument
- Sóc vell!
- Escolto passar els segons
- Tres quarts del camí
- Entre Gran i Petit
- Rebeldia adolescent
- L’origen del bé i del mal
- Quan la bandera oneja al vent II
- Bac de Roda
- Llum i Foscor
- El despertar del infant
- El despertar de l'assassí
- RETORN
- Himne patriòtic