Cercador
Mals hàbits
Un relat de: Eloi Planas VilaDesprés de donar una ullada als titulars, va arribar a la pàgina on hi havia l’horòscop. Va mirar de cua d’ull el rellotge per veure que, com cada matí, anava tard i hauria d’anar amb pressa. Ràpidament va llegir l’horòscop de la setmana, i va quedar esglaiat. Un calfred li recorregué l’esquena i restà amb els ulls i la boca ben oberts, pràcticament sense ni tan sols respirar. La seva dona, que s’acabava de llevar, en veure’l amb tal aspecte va dir amb cert to irònic:
– Ostres, Marc! Que has vist un fantasma o què?
– No... el fantasma d’aquí a poc seré jo! Escolta què diu el meu horòscop d’avui –va dir en Marc, tot procedint a llegir la bonanova-. “Abans que acabi la setmana moriràs”.
– De debò? Això diu? Bé, el que escriu aquestes ximpleries devia tenir un mal dia i ho ha pagat amb l’horòscop.
Ell no pensava pas això, ans al contrari, estava convençut que la seva hora havia arribat. Aquell matí de dimecres va entrar al despatx del seu cap, i li digué que ja l’havia vist prou, recordant-li tot el que pensava d’ell. Acte seguit, va fer una breu visita al banc, l’estona justa per retirar tots els diners del compte d’estalvi. Va decidir, en arribar a casa a la tarda, fer les maletes i deixar-li una nota a la seva dona, dient-li que tenia moltes experiències per provar, descobrir i fer. En Marc sempre havia estat molt bona persona, respectuós amb els altres, discret i benvolent. Aquell dia va decidir que havia de fer tot allò que no havia fet, explorar la seva part més fosca després d’haver-se comportat com un sant durant tota la seva vida.
Els següents dies van ser desenfrenats, dignes del mateix diable. Els excessos d’alcohol i de drogues omplien les nits, ben acompanyats pel sexe més animal que ell mai s’hagués pogut imaginar, ja fos per voluntat pròpia o pagant quantitats escandaloses. Una festa s’encadenava amb l’altra, del matí a la nit, de la nit al matí següent... i així va arribar el diumenge. Aquell era l’últim dia de la seva vida. Estava somnolent, amb la cara desencaixada i en un estat físic més que lamentable. Depenia de la cocaïna per mantenir-se despert i actiu, i ja no quedava ni un euro d’aquells estalvis que tants anys li havien costat d’aconseguir. Havia deixat la seva dona pràcticament sense diners, i la seva salut havia caigut en picat en menys de quatre dies. Ja estava a punt, però, per enfrontar-se al seu fatal destí.
Tot i el seu deplorable estat, en un moment de lucidesa va pensar en la seva dona i en tot el que havia significat i significava per a ell. En aquell instant va decidir d’anar-la a veure, d’anar a donar-li un últim adéu abans del seu presumpte viatge al més enllà. En arribar a casa, la Marta no entenia com s’ho havia fet el seu marit per tal d’acabar en aquella situació. Estava ansiós, agitat, accelerat i alhora deprimit i desconsolat, i no diguem com estava físicament... Va decidir anar-se a estirar al llit, ja que les nàusees i el mal de cap eren insuportables. La seva dona estava desconsolada, veient com la vida del seu marit havia caigut en la més profunda desgràcia física i mental en tan sols quatre dies. Tot i la seva situació, en Marc va ser capaç d’intentar redimir-se dels seus pecats explicant-los a la seva muller. El seu discurs, tot i que dèbil i compungit, estava carregat de pecats dignes d’excomunió: sexe desenfrenat, drogues i disbarats inimaginables en ell. I per acabar d’arreglar-ho no tenien ni un sol euro estalviat. A la desesperació de la Marta en veure’l després de dies ençà, amb la seva desaparició sobtada i la metamorfosi en quelcom semblant a Llucifer, s’hi afegí la indignació, impotència i ira a l’escoltar aquell relat digne de Tarantino. La dona, després de beure’s aquell còctel d’emocions i sentiments, va sortir de l’habitació amb la sang bullint a les seves venes, i el seu cor amb un ritme desenfrenat. En un impuls esdevingut de la seva ofuscació, la dona s’oblidà del seu marit que jeia al llit mig inconscient i va empassar-se sense miraments un pot de pastilles que hi havia al lavabo, pensant que la seva vida havia perdut ja tot el sentit i tota raó de ser. Allò fou l’últim que va fer abans de caure a terra sentint com es tancava el teló de l’obra de la seva vida.
En Marc no va despertar-se fins el matí següent. Seguia tenint fred, tremolors, ganes de vomitar, mal de cap... i estava blanc com si Malevich hagués fet una obra d’art amb el seu rostre. Despistat, va mirar la data al rellotge del capçal del llit i no va poder reprimir la seva sorpresa en veure que el sol que entrava per la finestra havia inaugurat un nou dilluns. L’horòscop estava equivocat! Tot i que el seu ser semblava l’escenari d’un camp de batalla, amb un impuls de joia va arrossegar la seva ànima fins el menjador abans d’anar al lavabo. Allà pretenia veure de nou aquell diari fatídic per riure’s d’ell i de les seves prediccions errònies. Allà pretenia riure’s de la mort després d’haver-li guanyat la partida. Allà va riure amb les poques forces que tenia fins que va trobar el diari i el va obrir, amb tranquil·litat, per la pàgina que havia estat incapaç de vèncer-lo.
Malgrat el seu estat, se sentia poderós i implacable, amo del seu destí. Els seus ulls, com per un acte reflex, es van situar sobre el signe de Sagitari: “Que curiós que sempre llegeixi l’horòscop de la meva dona abans que el meu” – va pensar innocentment sense saber perquè. Els seus ulls es van obrir de bat a bat amb l’afirmació que el seu propi pensament acabava de proferir. Va llegir en veu alta la línia lapidària de Sagitari que hi havia impresa: “Abans que acabi la setmana moriràs”. Instants abans de deixar-se portar per allò que acabava de llegir, va decidir-se a llegir el seu propi horòscop, el qual, amb les presses de dies abans, no havia arribat a mirar: “Un descuit insignificant farà que arruïnis la teva vida”.
Comentaris
-
Quina por![Ofensiu]Aleix de Ferrater | 10-04-2011
Molt bon relat Eloi, imaginatiu, realista alhora i molt entenedor. Prosa lineal ben aconseguida, entenedora. Que m'ha agradat, vaja. Ah, per cert, sabies que hi ha un llibre de poesia titulat "Malos hábitos" de l'Aurora Garrido, que compta amb un pròleg d'un servidor? És una gran casualitat de coincidencia de títols. Te'l recomano fermament; l'Aurora viu com ningú la poesia i això és transmet en el seu llibre. A continuar llegint! Una abraçada.
Aleix
-
Gràcies[Ofensiu]Eloi Planas Vila | 23-03-2011
Moltes gràcies Lluís! Valoro molt el que em dius i estic pràcticament d'acord amb tot. Tota crítica constructiva és benvinguda i, sens dubte, la teva ho és. Espero que si algun dia tornes a passejar-te pels meus escrits tornis a fer-me les recomanacions que creguis pertinents.
Fins aviat! -
M'ha agrdat però es pot millorar.[Ofensiu]Calderer | 23-03-2011
Benvolgut Eloi
Em sembla que és el primer relat que et llegeixo i el primer comentari que et faig. La veritat és que he entrat a RC per casualitat (últimament no tinc gaire temps) i pitjant aquí i allí he arribat a la teva pàgina.
La història m'ha semblat divertida, narrada sense gaires complicacions i fàcil de llegir. Val la pena aturar-se un moment i llegir-la, vaja.
Tot i això penso que es pot millorar molt, sobretot pel que fa a la prosa... es pot polir fins que soni més bé, més elegant. Per exemple:
"Tot i la seva situació, en Marc va ser capaç d’intentar redimir-se dels seus pecats explicant-los a la seva muller. El seu discurs, tot i que dèbil i compungit, estava carregat de pecats dignes d’excomunió: sexe desenfrenat, drogues i disbarats inimaginables en ell. I per acabar d’arreglar-ho no tenien ni un sol euro estalviat. A la desesperació de la Marta en veure’l després de dies ençà, amb la seva desaparició sobtada i la metamorfosi en quelcom semblant a Llucifer"
Aquest fragment mostra alguns dels defectes:
.- Abús dels possessius.- En català per influència del castellà fem servir en excés els possessius (el seu, la seva, el meu, la meva). Això fa que el text soni una mica vulgar i carregós. Caldria revisar i intentar treure tots els possessius que es pogués sense que canviés el sentit.
.- Repetició d'estructures.- En aquest fragment comences dos cops amb "tot i..."
.- Barreja d'un llenguatge molt planer amb un altre molt culte. Per exemple amb paraules com ara ençà (aquí em sona estranya), ans, quelcom...
.- Al principi del relat hi ha unes frases amb res i mai que em sembla que sereien més correctes amb la doble negació (i sonarien millor).
.- Hi ha frases una mica complicades pel que fa als verbs "va ser capaç d’intentar redimir-se" que sonen una forçades... ara bé, potser les utilitzes per reforçar la ironia de la història.
El que et deia, amb algunes esmenes el text quedaria molt millor i seria encara més fàcil i més agradable de llegir.
Salutacions
Lluís
l´Autor
9 Relats
17 Comentaris
5184 Lectures
Valoració de l'autor: 9.14