Cercador
LA CENTRAL MODERNISTA DE VILANNA. BESCANÓ. GIRONÈS.CATALUNYA
Un relat de: Antonio Mora VergésM’aturava a retratar l’edifici de la Centra de Vilanna que està en el sentit, contràriament a la de Bescanó que trobava al costat esquerra.
![](http://4.bp.blogspot.com/-LQMF91Uu3T4/VIAlzL6zCzI/AAAAAAAATBk/KKWR5ujdvMY/s400/IMG_1376.JPG)
En el documentat treball que publicava LLUÍS SOLÉ I PERICH: LES CENTRALS MODERNISTES DE VILANNA I BESCANÓ
http://dugi-doc.udg.edu/bitstream/handle/10256/6860/54504.pdf?sequence=1
Llegia ; ' segons Àlex Broch (Gràcia, Barcelona, 19 de desembre de 1947) , l'arquitecte de les centrals de Bescanó i Vilanna fou Joan Roca i Pinet ( Girona, Gironès, aprox. 1888 —Girona, Gironès, 1970 ) , qui va estar influït pels mestres del Modernisme, Rafael Masó i Valentí ( Girona 1880–1935) i Antoni Gaudí i Cornet (Riudoms, 25 de juny de 1852 - Barcelona, 10 de juny de 1926).
Els plànols originals de les centrals à'Electroquímica Berenguer, conservats per l'actual empresa propietària, resten sense signar*. Pel relat del mestre d'obres Josep Frigolé i Grau', sabem que l'encarregat de les obres fou el seu pare, en Mateu Frigolé, de Bescanó'", que el contractista fou el Sr. Montseny i que l'arquitecte fou Joan Roca i Pinet, qui reflectí en ambdues centrals una forta empremta modernista.
La central de Vilanna va ser projectada com un edifici amb dos cossos.
Una nau longitudinal que contenia les turbines i la maquinària i un cos transversal de dos pisos destinat a l'habitatge i l'oficina. El disseny original preveia l'obra vista de pedra de rierencs i la utilització del rajol vermell per a emmarcar tot l'edifici i decorar els brancals i les arcades de les obertures, formant també els frisos i els ràfecs sota el voladís del teulat. El ferro forjat havia de decorar les baranes dels balcons. Probablement van cobrir la teulada amb teules esmaltades.
La solució constructiva final, tot i conservar l'estil modernista, va ser totalment simplificada i adaptada a partir d'un disseny molt més funcional.
S'han simplificat molt les arcades de les obertures i, del projecte modernista original, s'ha mantingut tot just una senzilla decoració amb rajol vermell i alguns elements ceràmics en sanefa. Sobre el salt de les turbines es va construir un edifici de dues plantes en un sol cos longitudinal. A la planta inferior s'ubiquen els generadors, l'instrumental tècnic de control i l'oficina. A la planta superior hi ha l'habitatge.
Des de la seva construcció, les centrals de Vilanna i Bescanó van estar habitades pels encarregats i les seves famílies. Segons relata Miquel de Palol, "...la Central no era regida per tècnics ni experts, sinó per camperols que, bé o malament, reeixien". Sense cap preparació tècnica —"...el cap de la central de Vilanna, en Ferriol, no sabia llegir ni escriure"—, tota la família es cuidava de l'edifici, els canals, la producció i la maquinària.
Durant la dècada de 1950 es va automatitzar el sistema de producció d'electricitat i la central de Vilanna va quedar deshabitada.
Em costava trobar la pista del promotor Ramón Berenguer y Llobet, ho aconseguia gràcies a l’Armand de Fluvià i Escorsa (Barcelona, 1931), que publicava un text en el que diu ; els papes, com a sobirans temporals que són, han concedit sempre títols de noblesa i condecoracions (Orde Suprem de Crist, instituït el 1319; Orde de l'Esperó d'Or, restaurat el 1905; Orde Pia o de Pius IX, el 1847; Orde de Sant Gregori el Magne, el 1813; Orde de Sant Silvestre, el 1841, a més de la Creu Pro Ecclesia et Pontifex, i la Medalla Benemerenti) a llurs súbdits i també a estrangers.
Des de la Unitat Italiana (1860) i la creació de l'Estat Vaticà, els pontífexs han continuat concedint títols de noblesa. Aquests títols són generalment atorgats amb la denominació del cognom del concessionari o d'un sant o santa de l'Església. Els motius de la concessió són diversos, pero generalment són per a premiar serveis benèfics a l'Església. El sistema de successió és generalment per línia primogènita masculina. Si bé a l'Estat Vaticà atorguen noblesa, a Espanya, almenys, si el concessionari no era noble, aquesta noblesa no li és reconeguda.
A Catalunya tenim notícia del títol següent, atorgat per Sat Pare, LLEÓ XIII (1878 - 1903)
BERENGUER, Comte de: 1'1.7.1879, a Maria Dolors de Llobet i Parés, vídua de Berenguer. Es troba vacant.
María de la Asunción Maldonado y González de la Riva (1867-1921), I marquesa de Garcillán, va contraure matrimoni amb Ramón Berenguer y Llobet, comte pontifici de Berenguer.
http://www.armanddefluvia.com/articulos/detalle/127
LLUÍS SOLÉ I PERICH, publicava un documentat treball sobre LES CENTRALS MODERNISTES DE VILANNA I BESCANÓ
http://dugi-doc.udg.edu/bitstream/handle/10256/6860/54504.pdf?sequence=1
Ens agradarà rebre les vostres aportacions a l’email coneixercatalunya@gmail.com
En el documentat treball que publicava LLUÍS SOLÉ I PERICH: LES CENTRALS MODERNISTES DE VILANNA I BESCANÓ
http://dugi-doc.udg.edu/bitstream/handle/10256/6860/54504.pdf?sequence=1
Llegia ; ' segons Àlex Broch (Gràcia, Barcelona, 19 de desembre de 1947) , l'arquitecte de les centrals de Bescanó i Vilanna fou Joan Roca i Pinet ( Girona, Gironès, aprox. 1888 —Girona, Gironès, 1970 ) , qui va estar influït pels mestres del Modernisme, Rafael Masó i Valentí ( Girona 1880–1935) i Antoni Gaudí i Cornet (Riudoms, 25 de juny de 1852 - Barcelona, 10 de juny de 1926).
Els plànols originals de les centrals à'Electroquímica Berenguer, conservats per l'actual empresa propietària, resten sense signar*. Pel relat del mestre d'obres Josep Frigolé i Grau', sabem que l'encarregat de les obres fou el seu pare, en Mateu Frigolé, de Bescanó'", que el contractista fou el Sr. Montseny i que l'arquitecte fou Joan Roca i Pinet, qui reflectí en ambdues centrals una forta empremta modernista.
La central de Vilanna va ser projectada com un edifici amb dos cossos.
Una nau longitudinal que contenia les turbines i la maquinària i un cos transversal de dos pisos destinat a l'habitatge i l'oficina. El disseny original preveia l'obra vista de pedra de rierencs i la utilització del rajol vermell per a emmarcar tot l'edifici i decorar els brancals i les arcades de les obertures, formant també els frisos i els ràfecs sota el voladís del teulat. El ferro forjat havia de decorar les baranes dels balcons. Probablement van cobrir la teulada amb teules esmaltades.
La solució constructiva final, tot i conservar l'estil modernista, va ser totalment simplificada i adaptada a partir d'un disseny molt més funcional.
S'han simplificat molt les arcades de les obertures i, del projecte modernista original, s'ha mantingut tot just una senzilla decoració amb rajol vermell i alguns elements ceràmics en sanefa. Sobre el salt de les turbines es va construir un edifici de dues plantes en un sol cos longitudinal. A la planta inferior s'ubiquen els generadors, l'instrumental tècnic de control i l'oficina. A la planta superior hi ha l'habitatge.
Des de la seva construcció, les centrals de Vilanna i Bescanó van estar habitades pels encarregats i les seves famílies. Segons relata Miquel de Palol, "...la Central no era regida per tècnics ni experts, sinó per camperols que, bé o malament, reeixien". Sense cap preparació tècnica —"...el cap de la central de Vilanna, en Ferriol, no sabia llegir ni escriure"—, tota la família es cuidava de l'edifici, els canals, la producció i la maquinària.
Durant la dècada de 1950 es va automatitzar el sistema de producció d'electricitat i la central de Vilanna va quedar deshabitada.
Em costava trobar la pista del promotor Ramón Berenguer y Llobet, ho aconseguia gràcies a l’Armand de Fluvià i Escorsa (Barcelona, 1931), que publicava un text en el que diu ; els papes, com a sobirans temporals que són, han concedit sempre títols de noblesa i condecoracions (Orde Suprem de Crist, instituït el 1319; Orde de l'Esperó d'Or, restaurat el 1905; Orde Pia o de Pius IX, el 1847; Orde de Sant Gregori el Magne, el 1813; Orde de Sant Silvestre, el 1841, a més de la Creu Pro Ecclesia et Pontifex, i la Medalla Benemerenti) a llurs súbdits i també a estrangers.
Des de la Unitat Italiana (1860) i la creació de l'Estat Vaticà, els pontífexs han continuat concedint títols de noblesa. Aquests títols són generalment atorgats amb la denominació del cognom del concessionari o d'un sant o santa de l'Església. Els motius de la concessió són diversos, pero generalment són per a premiar serveis benèfics a l'Església. El sistema de successió és generalment per línia primogènita masculina. Si bé a l'Estat Vaticà atorguen noblesa, a Espanya, almenys, si el concessionari no era noble, aquesta noblesa no li és reconeguda.
A Catalunya tenim notícia del títol següent, atorgat per Sat Pare, LLEÓ XIII (1878 - 1903)
BERENGUER, Comte de: 1'1.7.1879, a Maria Dolors de Llobet i Parés, vídua de Berenguer. Es troba vacant.
María de la Asunción Maldonado y González de la Riva (1867-1921), I marquesa de Garcillán, va contraure matrimoni amb Ramón Berenguer y Llobet, comte pontifici de Berenguer.
http://www.armanddefluvia.com/articulos/detalle/127
LLUÍS SOLÉ I PERICH, publicava un documentat treball sobre LES CENTRALS MODERNISTES DE VILANNA I BESCANÓ
http://dugi-doc.udg.edu/bitstream/handle/10256/6860/54504.pdf?sequence=1
Ens agradarà rebre les vostres aportacions a l’email coneixercatalunya@gmail.com
l´Autor
![Foto de perfil de Antonio Mora Vergés Foto de perfil de Antonio Mora Vergés](/imatges_autors/81299.jpg?rnd=607520673)
6933 Relats
1205 Comentaris
5548921 Lectures
Valoració de l'autor: 9.72
Biografia:
Antonio Mora Vergés, l'Argentera 1951, col·laborador del setmanari La Forja de Castellar del Vallès, Nova Tarrega, de Tàrrega , Diari de Sabadell, La Tosca de Moià, El Balcó de Montserrat de Vacarisses.Editor del blog :
coneixercatalunya.blogspot.com ,
col·laborador de les pàgines web www.guimera.info, i els diàris digitals de : www.moianes.net
http://www.naciodigital.cat/manresainfo/
http://www.naciodigital.cat/llusanes/
http://www.naciodigital.cat/elripolles/
http://www.baixllobregatdigital.cat/
e.mail mora.a@guimera.info
e.mail amora@moianes.net
email guimera.mora@gmail.com
Últims relats de l'autor
- IN MEMORIAM. JOAN BAPTISTA FRANCESC ANTONI ESCOFET PALAU. UN CADAQUESENC QUE S’ESTIMAVA EL LLOC ON VA NÈIXER.
- EL PARK GÜELL. DEL SOMNI AL MALSON.
- IN MEMORIAM. ESGLÉSIA DE SANTA MARTA A LA RIERA DE SANT JOAN. LA BARCELONA QUE EL TEMPS S’ENDUGUÉ.
- TENIU DADES DE L’AUTOR DE LA CAPELLA DEL FOSSAR DE MONTESQUIU ADVOCADA AL CRIST DE LA BONA MORT?. OSONA.
- CAPELLA DE SANT JAUME DEL CARCS /CARDS. SANT PERE DE RIBES. EL GARRAF
- L’ESGLÉSIA QUE RETRATAVA MOSSÈN EDUARD ROYO CRESPO A CUBELLS, ERA SANT BARTOMEU DE PUGIS?. LA NOGUERA.
- QUINA ADVOCAVIÓ TENIA LA CAPELLA DE LA CASA DE FRANCESC BURÉS REGORDOSA?. BARCELONA
- TENIU IMATGES DE LA IMATGE DE LA MAREDEDÉU DEL PRAT I DEL INTERIOR DE LA SEVA CAPELLA?. SANT JOAN DE LES ABADESSES. EL RIPOLLÈS
- QUINA ADVOCACIÓ TÉ O TENIA L’ERMITA DEL BALIS?. SANT VICENÇ DE MONTALT. EL MARESME
- LA CONFISCADA CASA DEL DR. RICARD MARTÍ MARTÍ A SANT ANDREU DE LLAVANERES.
- HISTÒRIES DEL PAIS ORIENTAL
- IN MEMORIAM. LA TORRE QUE RETRATAVA EL JOSEP SALVANY BLANCH, ERA LA TORRE MACIÀ? . EL CANET DE MAR QUE EL TEMPS S’ENDUGUÉ.
- SANTUARI DE NÚRIA. OBRA CABDAL DEL JOSEP DANÉS TORRAS. EL RIPOLLÈS
- IN MEMORIAM DE SANTA MADRONA A SANT GENIS DELS AGUDELLS. BARCELONA
- ROSES DE NADAL AL MAIG. POTSER SI QUE HI HA UN CANVI CLIMÀTIC, OI?.