Cercador
El Robotet Oxidat
Un relat de: O.V. Ashley DAMUNT d’una llarga taula de fusta hi vivia un petit poblat de robots. Entre ells hi havia un robotet malmès i oxidat, que tan sols funcionava endollat a la llum elèctrica i era la riota dels companys a causa del seu mal aspecte i per la seva mobilitat limitada: mentre els altres robots a piles campaven per allà on volien de la taula, el pobre robotet mai podia anar més enllà d’on el curt cable elèctric el deixava avançar.
Com que les contínues burles dels companys robot l’enrabiaven, sovint havia intentat de perseguir-los, però sempre sabien escapar-se de la zona on el robotet sí que tenia llibertat de moviment. Excepte una vegada, que va empaitar-los amb tanta ràbia i ímpetu, que va ser capaç d’avançar cinc centímetres més del que el fil elèctric li ho permetia. L’únic problema d’això va ser que el cable va desendollar-se per la forta estrebada que li va propinar i el robotet va romandre inactiu fins que el seu amo no el va tornar a connectar a la llum.
Finalment, el pobre robotet, trist i marginat, va decidir que únicament volia que l’òxid del seu cos el consumís i no tornar a funcionar mai més. Però un fet inesperat el va fer canviar ràpidament de parer. I és que un bon dia el seu amo va afegir un nou robot a la seva col·lecció. Aquest, però, era en realitat una bonica i dolça roboteta a piles. Quan el robotet la va veure, dels seus ulls metàl·lics saltaren guspires d’enamorament. Però com que tots els altres robots s’atansaren ràpidament a saludar a la nova companya, ella no va fixar-se en el pobre robotet, aïllat a la força de la resta.
Unes hores més tard, quan les esperances de ser correspost amb l’amor de la roboteta semblaven truncades, a tots els altres robots se’ls començaren a acabar les piles. Tot i que encara posseïen suficient energia com per estar actius i avançar amb lentitud, no en disposaven prou per a ser capaços de canviar la trajectòria que havien estat resseguint uns segons abans. Això va comportar que la roboteta avancés forçosa cap al bordís de la taula, directa a precipitar-se al buit, i els robots a piles no la van ajudar perquè no podien variar el recorregut marcat. El robotet va sobresaltar-se en veure-la i sí que va córrer amb tota la seva força envers ella.
Quan ja tan sols els separaven deu escassos centímetres, el robotet va experimentar una estrebada i va sentir com l’electricitat s’escapava lentament del seu interior, fins a quedar sumit en la inactivitat. S’havia desendollat.
Quan es va despertar, va entreveure amb els ulls encara endormiscats a la roboteta somrient. Allò volia dir que havia reeixit en el seu propòsit de salvar-la! Tot just desconnectar-se de la llum, la fervent inèrcia del robotet l’havia ajudat a avançar el suficient per a empentar-la, donar-li un nou rumb i evitar que es precipités de la taula.
Ara la roboteta mirava al seu heroi amb ulls resplendents, mentre l’agafava de les menudes mans oxidades, i el robotet a la fi va sentir la felicitat dins el seu cor de metall.
Com que les contínues burles dels companys robot l’enrabiaven, sovint havia intentat de perseguir-los, però sempre sabien escapar-se de la zona on el robotet sí que tenia llibertat de moviment. Excepte una vegada, que va empaitar-los amb tanta ràbia i ímpetu, que va ser capaç d’avançar cinc centímetres més del que el fil elèctric li ho permetia. L’únic problema d’això va ser que el cable va desendollar-se per la forta estrebada que li va propinar i el robotet va romandre inactiu fins que el seu amo no el va tornar a connectar a la llum.
Finalment, el pobre robotet, trist i marginat, va decidir que únicament volia que l’òxid del seu cos el consumís i no tornar a funcionar mai més. Però un fet inesperat el va fer canviar ràpidament de parer. I és que un bon dia el seu amo va afegir un nou robot a la seva col·lecció. Aquest, però, era en realitat una bonica i dolça roboteta a piles. Quan el robotet la va veure, dels seus ulls metàl·lics saltaren guspires d’enamorament. Però com que tots els altres robots s’atansaren ràpidament a saludar a la nova companya, ella no va fixar-se en el pobre robotet, aïllat a la força de la resta.
Unes hores més tard, quan les esperances de ser correspost amb l’amor de la roboteta semblaven truncades, a tots els altres robots se’ls començaren a acabar les piles. Tot i que encara posseïen suficient energia com per estar actius i avançar amb lentitud, no en disposaven prou per a ser capaços de canviar la trajectòria que havien estat resseguint uns segons abans. Això va comportar que la roboteta avancés forçosa cap al bordís de la taula, directa a precipitar-se al buit, i els robots a piles no la van ajudar perquè no podien variar el recorregut marcat. El robotet va sobresaltar-se en veure-la i sí que va córrer amb tota la seva força envers ella.
Quan ja tan sols els separaven deu escassos centímetres, el robotet va experimentar una estrebada i va sentir com l’electricitat s’escapava lentament del seu interior, fins a quedar sumit en la inactivitat. S’havia desendollat.
Quan es va despertar, va entreveure amb els ulls encara endormiscats a la roboteta somrient. Allò volia dir que havia reeixit en el seu propòsit de salvar-la! Tot just desconnectar-se de la llum, la fervent inèrcia del robotet l’havia ajudat a avançar el suficient per a empentar-la, donar-li un nou rumb i evitar que es precipités de la taula.
Ara la roboteta mirava al seu heroi amb ulls resplendents, mentre l’agafava de les menudes mans oxidades, i el robotet a la fi va sentir la felicitat dins el seu cor de metall.
l´Autor
![Foto de perfil de O.V. Ashley Foto de perfil de O.V. Ashley](/imatges_autors/1038814.jpg?rnd=762007705)
6 Relats
2 Comentaris
4102 Lectures
Valoració de l'autor: 5.00
Biografia:
Em dic O.V. Ashley i una de les meves aficions és la d'escriure ficció.En aquest espai poden llegir-se els contes i relats que he anat escrivint.
Aventura't, investiga, comenta...
O.V. Ashley és:
www.miquelobenza.com