Cercador
Caducat
Un relat de: TiamatEstic a un bar del Carmel, amb en Marcel i l'Ester, de la facultat. De fet, no és ben bé al Carmel, l'Ester porta estona insistint en que som a l'Horta, no pas al Carmel. Però en Marcel i jo repliquem dient que el bus que hem agafat per arribar fins allà, indicava ben bé que la ruta era Paral·lel-Carmel, i hem baixat just un parell de parades abans del final del recorregut. Deixem l'absurda discussió per comentar en què ens hem de fixar un cop el camió amb el formigó arribi a l'obra. Calcul·lem que no tardarà menys de mitja hora, per tant, tenim temps de seure una estoneta a un bar. Aquest està recobert de bufandes verdes i blanques, de fotografies, de banderoles i d'una samarreta, exclamant d'aquesta manera poc subtil, de quin equip de fútbol són els propietaris del local. Al fons, un futbolí que no es pot utilitzar, ja que amb el temps, ha quedat envoltat de caixes de begudes i pols. Darrere aquest, una porta que, potser pel color, potser pel tipus de fusta, condueix, sense cap mena de dubte, a un lavabo. Dins el lavabo, s'ha de combatre amb més caixes de begudes i paquets econòmics de paper higiènic, per tal de fer-te el teu lloc i mig tancar la porta que no té llisquet, mentre espies pel mirall sense marc, aguantat a la paret amb unes pinses metàl·liques, si algú té la gosadia d'apropar-se. Una finestra de lamel·les de vidre dóna a l'exterior, on s'hi mig veu un arbre desfullat. Darrere la barra, i tornant al teu lloc a la taula que trontolla, hi ha una llarga fila d'ampolles que pràcticament només serveixen per omplir cigalons, deixant-ne de banda algunes que, per la seva forma curiosa o per una etiqueta amb significat especial, han deixat de ser objectes per contenir líquids i s'han convertit en objectes purament decoratius. Els propietaris sembla que són un home i una dona, que voregen els cinquanta anys, i que es tracten l'un a l'altre amb l'intimitat i falta de vergonya que aporten anys de matrimoni. Ella corre amunt i avall, des de la cuina, que s'entreveu untada a través de la porta, fins a les quatre o cinc taules que omplen el bar, i s'afanya a posar les estovalles individuals de paper, dissenyades per evitar les taques olioses de l'hora de dinar. Ell, en canvi, es limita a fer acte de presència darrere la barra, preguntant a crits què desitja el client que seu un parell de taules enllà. Fa ja uns quants minuts que ens hem acostat a la barra per evitar els crits, i demanar-los què volíem prendre, i finalment la dona se'ns acosta per deixar sobre la taula un cafè, un cacaolat i una aigua. Buido el meu cacaolat dins un got llarg, tacat d'aigua que s'escorre, i degut a l'obsessió que tinc per llegir totes i cadascuna de les paraules que m'apareixen davant dels morros, veig que el cacaolat està caducat des del vint-i-vuit de gener d'aquest any. Avui som setze de març. Quan la dona s'acosta per posar els coberts d'una forma estratègica damunt les estovalles de paper de les altres taules, li comento aquest petit fet. Em demana disculpes, mentre l'home surt de darrere la barra, i ens pren l'ampolleta de les mans, per comprovar en primera persona que no l'estic intentant enganyar -no sé pas què en treuria de fer això, tampoc-, i després d'intentar esbrinar on posa la data de caducitat i ofendre's visiblement quan faig gestos per assenyalar-li, es dirigeix fins al munt de caixes de darrere el futbolí. Intercanvien quatre paraules mentre miren de reüll aquell grupet de nois vinguts de fora. La dona se m'acosta, eixugant-se les mans al davantal, i em diu que totes les caixes que tenen de cacaolats són del mateix dia, que no ho entenen perquè ja els hi van portar així, i callo mentre penso en la fàcil resposta als seus dubtes de com és que els cacaolats estan caducats. Em demana quina altra cosa vull prendre. Dic que un suc de prèssec, siusplau, i instants després de fer la petició, em sento avergonyida de la noieta estudiant semi-emancipada que sóc, amb aquest aire de persona benestant que duc a sobre, però així vaig nèixer i això no es canvia. La dona deixa el suc sobre la taula, mentre l'home continua passejant-se amb l'ampolleta de cacaolat a la mà, sense cap intenció d'agraïr-me el fet de no ser una inspectora de sanitat. Mig en broma, els companys de facultat, que fins al moment havien contemplat l'escena en silenci, m'inciten a comprovar la data de caducitat. Setze de gener del dos-mil cinc. Sense saber com reaccionar, m'aboco el suc dins el got, i el tasto, buscant algun símptome de regust estrany. Per sort, no li trobo, i me'l bec a petits glopets, amb el cap acotat. Els meus acompanyants em pregunten perquè no els hi dic que el suc també està caducat. Els hi voldria explicar els meus motius, però em limito a un petit sospir en forma de "és igual..". Els hi voldria explicar que no em veig amb dret d'interferir més a les seves vides de cafè, cervesa i bufandes d'equip de fútbol, només perquè a mi, la noieta estudiant semi-emancipada amb aire benestant, em venia de gust un refinat suc de prèssec.
Comentaris
-
ESTIC CONTENT[Ofensiu]peres | 02-05-2005 | Valoració: 10
quan passa això, que entro un moment perdut a RC, veig que una de les meves autores preferides ha escrit nous relats i JO sóc el primer que en comento un. Ser el Primer Comentador (comentarista?) d'un relat de la Tiamat no em direu que no té un cert mèrit, ella que està sempre tan sol·licitada. No és la primera vegada que ho aconsegueixo, i això fa que l'admiració que em tinc creixi de manera proporcional.
Bé, aquest relat em fa pensar en coses que m'han passat o que em poden passar. Jo, molts dies, segurament no hauria estat capaç ni tan sols de dir-li a aquells senyors que allò estava caducat i encara menys de demanar-los després una altra cosa. Jo sóc dels de o tot o res: si veig que allò està caducat, o bé m'aixeco i me'n vaig dient "el cacaolat està caducat", si tinc un dia de rauxa, o bé no dic res i m'empasso el cacaolat tan tranquil i després, quan surto, ho explico als acompanyants fent cara de fàstic i de "no hi penso tornar més".
Trobo que sou molt valentes, tu i les teves amigues. I tu escrius molt bé.
l´Autor
![Foto de perfil de Tiamat Foto de perfil de Tiamat](/imatges_autors/8792.jpg?rnd=1556142052)
321 Relats
1499 Comentaris
688758 Lectures
Valoració de l'autor: 8.87
Biografia:
també al bloc d'europa de l'esttransiberia.blogspot.com,
a la revista
Revista Est'
i al mail
tiamat_relats@yahoo.es
Laura Bohigas, del 85. He estudiat filologia eslava i, en el meu temps lliure, viatjo als Balcans. Visc a Barcelona, però no en sóc. I més coses, però en l'essencial, poc més
Entre els 19 i els 22 anys vaig escriure 321 coses i les vaig anar penjant aquí. Ara m'he calmat i escric de tant en tant, però no ho penjo aquí. Llegeixo molt.
Últims relats de l'autor
- Martin (el sant)
- Un dia i mig a Belgrad
- Tres dinou (4a part)
- Tres dinou (3a part)
- Tres dinou (2a part)
- Tres dinou (1a part)
- Història en quatre temps
- 16 contes que comencen per la frase "Em treu la polla de dins"
- Per la nit
- Un conte curt fet a dins del metro
- Poema tendre entre Sant Celoni i Sils
- Sobre rebels sense causa i rebels amb causes estúpides
- Sobre arribar aviat a classe
- Records d'un carrer del meu poble
- L'edifici