Cercador
Victòria
Un relat de: XanxanetaEl teu nom inspirava triomf i ambició, tu eres, en canvi, senzilla i pausada.
Feies olor de terra humida, de gat i de perfum de flor. Quan somreies, ho feies dolçament, amb sinceritat, i per la teva expressió jo sabia que no t'havia de tenir cap por.
Recordo com m'agradava acompanyar-te als horts, per mi eren aventures plenes d'emoció, per tu, el pa de cada dia.
Jo en aquella època, no parava de fer-te preguntes, que tu responies amb claredat, ajudant-me a conèixer la realitat. No em tractaves mai com una nena petita, dient-me bajanades, i per això, apreciava la teva companyia.
Un dia em vas portar a un hort que jo no havia vist mai, era el teu jardí secret, un petit espai on podies evadir-te. Només entrar-hi totes les flors ja em van saludar, fen gala dels seus colors. Els jacints blaus i delicats em van dir que t'havien vist plorar, les hortènsies violetes em van explicar com les mimaves, les dàlies taronges i nombroses em van xiuxiuejar que m'estimaves i els gladiols alts i ufanosos van cridar el teu nom al vent. De seguida vaig entendre perquè feies olor de flors.
De totes les flors, vas triar-ne unes quantes, i en vas fer un ram que feia brillar el trist menjador de casa teva. Em van sorprendre l'equilibri i la bellesa de la composició d'aquell ram i vaig guardar-ne un retrat a la memòria.
A l'hivern, quan ja no érem al poble, em van dir que estaves molt malalta i que segurament et moriries. No vaig voler venir-te a veure, tenia por de no reconeixe't, sense la teva alegria i vitalitat. I tampoc vaig anar al teu enterrament, perquè tot plegat em feia basarda.
L'estiu després que morissis, vaig tornar al teu petit hort de flors per recordar-te. I en arribar-hi dos gladiols altius i acolorits em van regalar el seu perfum. Semblava, com si encara no sabessin, que te n'havies anat per sempre, havíen crescut sols i ara esperaven que algú els regués. Però, només els podia regar la pluja.
Aquell estiu jo també em vaig afeccionar a fer rams de flors, però els meus, eren de flors seques i apagades.
Les flors eren la teva debilitat, ja ho sé, és per això, potser, que encara ara et recorden. I creixen, any rera any, al teu petit hort. Potser el dia que deixin de créixer, voldrà dir que ja ningú et recorda.
Comentaris
-
Potser[Ofensiu]Lavínia | 30-03-2005 | Valoració: 9
els noms, Xanxaneta, no sempre interpretin el que són o haurien de ser les persones, però, a vegades, sí i és en aquesta línia que la Victòria del teu relat representa el seu nom, perquè ha sortit victoriosa en el teu pensament, en el teu record que perdurarà més que les flors tan boniques de l'hort d'aquesta noia: els jacints blaus, les hortènsies, les dàlies taronges, els dos gladiols altius... Tot aquest perfum i tota la bellesa que impliquen són caducs, la memòria, el record, en canvi, duren més que les flors.
M'entens, oi? Aquesta noia sortirà victoriosa en el record teu i d'altres persones que l'estimaren, fins i tot quan
les flors deixin de créixer.
Molts petons, bonica!! i escriu sempre que és un plaer llegir uns relats d'una noieta amb aquesta sensibilitat.
l´Autor
![Foto de perfil de Xanxaneta Foto de perfil de Xanxaneta](/imatges_autors/5486.jpg?rnd=645299132)
25 Relats
69 Comentaris
44060 Lectures
Valoració de l'autor: 9.46
Biografia:
Exercint els drets, complint amb els deures, gaudint dels plaers de la vida.Algun dia tornaré...