Cercador
Perplexitat
Un relat de: -No entenc el món! No l'entenc!! Què em passa? Però què coi em passa?? Perquè no puc entendre la crueltat, l'egoisme, el menyspreu o l'ambició? Tan difícil és, acostumar-se a la mentida, la injustícia, la hipocresia o la violència? Cóm és que no aconsegueixo sentir-me inferior a ningú, per molt que tingui poder per ferir-me? En què sóc diferent? Perquè em fa plorar el plor dels altres? Perquè no se mirar cap una altra banda, i seguir rient? Cóm és que no aprenc dels desenganys, d'una vegada? Perquè sóc incapaç de tornar els cops que rebo? M'ajudaria potser, tenir orgull? Perquè estimo tant? D'on em brolla aquesta deu d'amor que a voltes gairebé m'ofega? Perquè em resisteixo a acceptar que no es pot confiar en ningú, que la bona voluntat no serveix per res, o que no es pot anar enlloc amb bona fe? I perquè persisteixo en confiar en els bons sentiments? Què hi ha en mi de tan estrany? Què hi puc fer... què puc fer, per ser normal? ... Vull ser normal? Què és el que vull?
Voldria fugir lluny, desaparèixer! Voldria amagar-me dintre meu i tapar-me les orelles! Passar pel món sense fer soroll, com una ombra. Que ningú em vegi! Que no em facin mal. No entenc la gent i les seves conductes... Per què han de ser inevitables, els conflictes? No podem raonar, dialogar? Té algun sentit, seguir sublimant la compassió i l'estima?
A vosaltres... que no pareu de discutir...! que no pareu d'enfrontar-vos...! que no pareu d'escridassar...! Ja no us suporto!! I a vosaltres... els altius, els que enganyeu, els que teniu el cor fred, els que us mireu el sofriment amb indiferència, els que feriu sense remordiments... no us vull a prop meu! Perquè amb vosaltres estic descobrint l'odi! M'heu causat tant de dolor...!! I amb tot... sóc incapaç de maleir-vos. Seguiu jugant amb els vostres jocs de mentides! Continueu barallant fins a la fi, si voleu! Anihileu-vos! Destrosseu-vos tots, i gaudiu-ne... però deixeu-me en pau! A mi deixeu-me. Oblideu-me! Deixeu-me sola, sisplau! Jo sola, sí. Només jo... Incompresa i sola. Ben endins en el meu cau, arrupida. Atònita. Sense entendre res. Fent-me una vegada i una altra les mateixes preguntes... Desconcertada, perplexa.
Comentaris
-
muac![Ofensiu]ambelma | 13-12-2009
és en aquests moments quan més ens necessitem les persones els uns als altres. Sempre i quan menys ho esperes és quan t'adones que si que és pot confiar en algú.
Som essers socials, no podem anar eternament sols pel món i és per això que sempre tornem a confiar.
Per més mala sort, per més frustració, ràbia i dolor sempre hi ha algú que no ens trairà i sempre hi haurà qui és disculpi per haver-nos fet mal.
No deiexem mai de confiar!!, ser confiats no te perquè ser tontos i no aprendre a veure qui no val la pena, qui no mereix la nostra atenció.
muac -
Donc no estic d'acord en deixar-te sola,[Ofensiu]Romy Ros | 12-12-2009 | Valoració: 10
vull que sàpigues que per molt que insisteixis, no et deixaré sola amb aquesta perplexitat i aquestes preguntes que et fan més mal que bé. Has de sortir del cau i deixar que la gent t'acompanyi...i sobre tot, que l'aire acaroni el teu rostre i et torni la vitalitat perduda, el desig de ser feliç no és cap utopia. Jo ´se que tu pots i ho faras...ah! i sobre tot segur+eix escrivint perque ens fas un favor a tots!
l´Autor
![Foto de perfil de - Foto de perfil de -](/imatges_autors/660481.jpg?rnd=1833409950)
73 Relats
288 Comentaris
73012 Lectures
Valoració de l'autor: 9.88
Biografia:
No hi ha volta enrere.No puc deixar de sentir ara.
No sóc la mateixa,
estic creixent de nou...
(Vaig haver de fantasiejar
només per sobreviure).
Si algú vol contactar amb mi, pot fer-ho al e-mail:
derosella@gmail.com