Cercador
La biblioteca, un lloc carregat d'aventures
Un relat de: DafneQue el món s'ha trastornat totalment no és quelcom nou per a la majoria de la gent, però crec que ha arribat un punt en el qual el surrealisme sobrepassa allò que hom espera sí, sí, ho podem ben dir, hem sobrepassat el límit d'allò que consideràvem estrany per a entrar en un altre nivell... Bé, podria explicar un munt de coses amb les quals faria veure que el món, no tira, que a vegades sembla que la teva vida quotidiana sigui un acudit i t'estiguin gravant amb una càmera oculta, mai no has tingut aquesta sensació? El fet d'estar passant per una situació, totalment inimaginable, increïble, tret d'un monòleg d'aquests humoristes que surten per la televisió o ben bé de les pel·lícules o sèries de les quals tots ens en riem...? Doncs a mi fa un temps, em succeí quelcom que em feu sentir exactament en aquesta situació...
Estava jo en una biblioteca, lloc normal i en el qual poc més que gent estudiant, esperes trobar; doncs lamento dir que, malauradament, estem errats, igual que molta gent; a la biblioteca no s'hi va a estudiar...vaja, si més no, no tota la gent que hi va... S'hi va a lligar, a trobar algún amic, algú amb qui parlar, algú a qui fer-li un massatge als peus... Sí, sí, no m'he equivocat, ni m'he tornat boja... és al que la gent va a les biblioteques, desenganyem-nos-en, els temps han canviat, el que ens mou és diferent del que era normal fa uns anys...
Doncs bé, com anava dient, estava jo estudiant en una biblioteca, exactament fent una d'aquelles frases tan complicades de català que més que l'anàlisi sintàctica, el que se li hauria de fer seria un anàlisi de contingut... Home, té el seu mèrit, frases de vint-i-tres verbs, no les crea tothom, i si fa o no fa, el fet de crear-les amb sentit o no, arriba un punt en el qual ja és indiferent... doncs estava jo capficada en el món dels eixos i dels complements circumstancials quan un home, posem-li d'uns quaranta-cinc - cinquanta anys assegut davant meu, m'abstragué del meu moment de concentració amb aquestes paraules...
-Perdona, estic fent una enquesta, t'importa dedicar-me uns minuts?
I mira, posat que algun cop m'hi he trobat en aquesta situació, em vaig solidaritzar amb aquell pobre home i vaig decidir deixar per aquells minuts que m'havia demanat aquell bon home el fascinant món de la sintaxi, tot endinsant-me en aquell moment que més tard qualificaria de surrealista total.... Doncs bé, vaig accedir a la seva proposta, a la qual seguiren l'explicació del tema i una proposta que ja començava a sorprendre'm una mica...
- Veuràs, és sobre sabates i mitjons
- Ah, d'acord, cap problema.
- Te'ls podries treure?
Aquell va ser un moment en què em vaig penedir de no haver rentat aquelles sabates que em vaig repetir tants cops que havia de rentar, però en fi, em vaig armar de valor, i li vaig ensenyar una, tot procurant que no es veiés gaire...dintre del que cap...estàvem en una biblioteca! Després d'observar-la detingudament, em mirà i em demanà si podien ser les dues, i que els mitjons també eren de gran interès per al seu treball, em demanava si podia també treure-me'ls, miro cap avall... i veig aquells mitjons, mossegats, foradats pel dit gros, i un altre cop...agafant el valor d'on no el tenia, l'hi vaig ensenyar, me'ls agafà i estigué uns minuts examinant-los. A tot això cal aclarir la situació, estava en una biblioteca, descalça, acabant una frase de quatre fulls de llargada amb vint-i-tres colors diferents i amb un desconegut assegut davant meu, examinant detingudament els meus mitjons... No sé vosaltres, però jo una situació normal, no la trobo... però no us hi amoïneu, que el surrealisme no s'atura en aquest punt, no, home, no...
-Et sents més còmoda?
Si us plau... com es pot sentir algú més còmode descalç en una biblioteca?! Li vaig fer una cara de la qual imagino que desxifrà la meva resposta. M'agafà els peus i me'ls començà a prémer tot fent-me massatges... allò arribà a un punt en el qual jo ja no sabia què fer, com reaccionar, què dir... i es creà un silenci que ell s'encarregà de trencar...
-T'agrada?
Si us plau... no era ni el lloc, ni el moment, ni la persona adequada per a fer el que estava fent... resposta a la qual vaig contestar com ho vaig fer amb la passada pregunta, amb un llarg silenci i una cara d'incrèdula, era superior a la meva imaginació, no podia donar crèdit a allò que m'estava succeint... l'home em demanà d'asseure's al meu cantó, jo hi accedí, ja que tampoc no esperava a ningú, i era lliure de fer allò que volgués...però cada cop veia de més a prop aquella cara que em mirava fixament, i tot continuant aquell massatge i adorant els meus peus, dient que si eren tan bells m'oferí sortí fora i seguir amb l'enquesta. En aquell moment allò sorprenent de la situació sí que em deixà parlar, li vaig contestar amb un no tartamut i amb la primera excusa que se'm passà pel cap:
-No és que tinc classe ara a les vuit i faré tard...
Vaig mirar el rellotge que reposava sobre un prestatge bastant al seu abast...tres quarts de set... vaja...això de les excuses no és el meu fort... tot i que em va servir per desempallegar-me d'aquell home i després d'agrair-me la meva atenció, em vaig aixecar i vaig marxar, tot mirant per les cantonades que no hi hagués cap càmera o cap indici que pogués afirmar que havia estat víctima d'una broma... doncs no, després de, molt dissimuladament, mirar d'un costat a un altre, vaig veure que allò que havia viscut moments enrere no havia estat una broma, que formava part d'aquest món boig i que cataloguem de normal, però que, si més no, és surrealista total...
Havent viscut aquesta experiència, m'agradaria aclarir la conclusió que jo en vaig extreure i que m'agradaria compartir amb la gent, si el que vols és experimentar coses estranyes, si veus que la teva vida és monòtona i necessites un pessic d'emoció, acosta't a una biblioteca, tot i poder viure moments inversemblants, a cas no ho és la vida?
Però si per la contra, la teva intenció és estudiar... segueix el meu consell... queda't a casa, creu-me, patiràs la temptació de l'ordinador, del telèfon, l'infernal soroll dels germans cridant i jugant als "power rangers" per casa, potser també patiràs pel monstre de la nevera que sembla que cada mitja hora tingui gana de tu... però del que et deslliuraràs és de tots els perills que amaga una tranquil·la i pacífica aparentment biblioteca, que creu-me el que et dic, no són pocs.
Comentaris
-
Feliç 5è Aniversari d'RC[Ofensiu]mar - montse assens | 11-01-2009
FELIÇ 5è ANIVERSARI d'RC,
relataire!!!
Si avui és diumenge 11 del 2009, avui és el cinquè aniversari d'RC. Passa pel fòrum i descobreix com pots "enganxar" en un dia com aquest Recorda: NOMÉS AVUI! T'ho perdràs?
-
Així és la vida...[Ofensiu]eqhes | 17-08-2006
...plena de misteris i surrealisme. Durant el batxillerat vaig visitar bastant la biblioteca i t'asseguro que mai m'ha passat una cosa semblant (i mira que m'hagués vingut bé un massatge als peus de tant en tant!! jeje). Però, en fi, aquesta és la gràcia de la vida, no? Almenys a mi m'agrada que de tant en tant tot se'n surti dels esquemes :).
Una anècdota molt interessant.
Salut!
Eqhes
-------------
ENHORABONA!!! ACABES DE REBRE UN COMENTARI ENCADENAT!
Fes clic a la imatge i descobreix de què es tracta
l´Autor
![Foto de perfil de Dafne Foto de perfil de Dafne](/imatges_autors/178962.jpg?rnd=1914833484)
3 Relats
4 Comentaris
3921 Lectures
Valoració de l'autor: 5.00
Biografia:
"Mar adentro, mar adentro,y en la ingravidez del fondo
donde se cumplen los sueños,
se juntan dos voluntades
para cumplir un deseo.
Un beso enciende la vida
con un relámpago y un trueno,
y en una metamorfosis
mi cuerpo no es ya mi cuerpo;
es como penetrar al centro del universo:
El abrazo más pueril,
y el más puro de los besos,
hasta vernos reducidos
en un único deseo:
Tu mirada y mi mirada
como un eco repitiendo, sin palabras:
más adentro, más adentro,
hasta el más allá del todo
por la sangre y por los huesos.
Pero me despierto siempre
y siempre quiero estar muerto
para seguir con mi boca
enredada en tus cabellos."
Versos d'una pel·lícula que em van captivar des del primer cop que els vaig sentir...
I potser una altre pel·lícula que realment em va captivar per allò que diu és una que conté aquests pensaments tan màgics...
"En parte es bueno tener nostalgia, eso quiere decir que has vivido buenos momentos. Yo nunca he tenido nostalgia de nada, porque nunca he vivido buenos momentos, a veces me pasa que tengo nostalgia de algo que no ha pasado."
"Existimos porque alguien piensa en nosotros, y no al revés."
"Dicen que las princesas son tan sensibles que notan la rotación de la tierra, que si están lejos de su reino se enferman, que hasta se pueden morir de tristeza"
"hay un día en que sólo pasan cosas buenas, tenemos que estar muy atentas para que no se nos pase.
Hay un día ya veras, un día que es la ostia. Ese día todo es bueno, ves a la gente que quieres ver, comes la comida que más te gusta, y todo lo que te pasa ese día es lo que tu quieres que te pase. Es como un desvío, como cuando vas por la carretera y hay un desvío hacia otro sitio. Pues ese día es lo mismo, y es muy importante, porque puedes elegir por donde va a seguir todo. Por eso tenemos que estar muy atentas Zule."