Cercador
Les fòbies: Un malson, però ben real
Un relat de: Josep Bonnín SeguraEl dissabte, de fa dues setmanes, la meva dona fou cap a l’hort ecològic comunitari “Es Broll de Biniaraix”. Havia quedat amb una amiga per fer-hi unes feines, entre elles llevar l’herba que ha crescut bastant i s’hi vol fer una paradeta per sembrar-hi fraules.
Tot arribant la meva dona s’ha trobat amb una rata morta, sense cap, possiblement obra d’algun rapinyaire. A la seva amiga, quan se n’ha adonat ( la meva dona que ho sabia, havia intentat fer el possible perquè no se n’adonés) , li ha pegat un atac de pànic conjuntat amb angoixa i nerviosisme. Els hi ha costat déu i ajut, pujar el trajecte des de l’hort fins arribar al camí asfaltat.
Sembla pel que he pogut xerrar i esbrinar, tant a la consulta, com defora d’ella, la fòbia i el pànic a les rates- unes de camp que habitualment procrien a gust quan hi ha colomers i galliners i d’altres urbanes, que fa no fa, són les madones de les clavegueres i sembla que si no fos per les campanyes de desratització, serien elles les que dominarien l’exterior i el nostre espai seria les profunditats del clavegueram.
Sembla que les punyeteres, tenen una organització quasi militar i espartana i una gran resistència. Poden inclusiu aguantar dosis de radioactivitat que nosaltres, l’espècie humana , seria incapaç d’aguantar sense emmalaltir o morir. A més, per més inri, si dubten que un aliment estigui enverinat, envien a la rata més vella que ja ha complert tot el seu cicle de vida, ja que en cas que mori no afectarà massa seriosament a la comunitat rateril.
A part d’aquestes apreciacions, a mi tampoc em fan gaire gràcia, no por si no estugositat i un cert oi.
Em deman perquè existeixen certs animals, com ara el cas de les rates – també els dragons, les cucaratxes i d’altres – creen un pànic que sembla tenir un cert component d’atàvic, vist la generalitat del mateix.
També em deman, si aquest tipus de reacció des de la por, passant pel pànic fins arribar a l’atac d’ansietat, en el cas de la nostra amiga, que no va veure la rata, simplement va suposar que hi estava allà, ja que no l’havia vista, va bastar per desencadenar l’episodi de la fòbia. I una simple suposició de la presència de l'animal que desencadena la seva fòbia, va fer el procés de treure a l’exterior els seus terrors i pànics amagats, que per les situacions, experiències viscudes, han anat a parar al subconscient i quan hi ha un revulsiu: Rata, serp, cucaratxa, etc, surten a la llum i es manifesten, inclusiu es somatitzen: Emblanquiment de cara, tremolor, ofec, palpitacions, suor freda fins arribar a l’atac d’ansietat.
Havia començat l’article molt abans que sortís el suplement Presència que acompanya DBBalears, on hi ha un ampli reportatge sobre les fòbies. Transcric el títol de la portada que deixa una ampla esperança als que pateixen algun tipus de fòbia: “Pànic: Existeixen fòbies a gairebé tot, però es poden superar”. I ho afirm, ja que n’hem treballat a la consulta i progressivament, amb bastant feina, s’han superat.
La més generalitzada és l’agorafòbia, que es defineix quasi com la por a la por, malgrat a vegades es defineix com a por als espais oberts. I sembla que distintes fòbies s’inicien a diverses edats: als animals entre 7-09 anys, a les alçades entre el 12 i 13 ( jo en vaig tenir un episodi en aquesta edat, i ha estat vençuda amb el pas del temps) i l a claustrofòbia sol aparèixer sobre els 20 anys. I per experiències, es dóna com a pitjor l’agorafòbia. Hi pot haver molt desencadenants, però un del que jo faria menció, és el d’un trauma cap al producte de la fòbia, en una edat en que no es pot ni se sap integrar.
I jo, per llevar una mica de ferro al tema, diré que tinc les meves pròpies fòbies: Als dèspotes, al fanatisme, al fonamentalisme, a la corrupció, a la ignorància, a l’estupidesa...
En quant a personatges: Als polítics corruptes i barroers. Al que estan més interessats amb la seva carrera i promoció pública que gestionar els interessos ciutadans pel be comú. Als polítics que agranen cap el seu partit i la seva mamandera i deixen els interessos ciutadans a la cola de la seva escala de prioritats. I si qualcú per aquestes contrades, se sent o afectat o al•ludit, que recordi que “qui té la cola de palla, aviat se li encén” i que : “és més fàcil agafar a un mentider que a un coix”.
Continuaré amb el tema de les fòbies, però he volgut deixar un descans.
Al documental que he esmentat hi ha un paràgraf que m’agradaria transcriure: “El tractament, però, demana, paciència i força de voluntat. Primer s’ha d’entendre per quines lleis es regeix la fòbia, ja que “un cop establerta té la seva pròpia dinàmica per mantenir-se”. Després es recorre a tècniques cognitives, encaminades a corregir els mecanismes anticipants... I finalment hi ha exercicis d’exposició progressiva allò que ens aterreix. Continua: Les pors en general, se superen afrontant repetidament la situació que les genera” al que estic completament d’acord com el que aconsella reforçar l’autoestima.
El missatge final, amb el que, com a terapeuta coincideix plenament amb ell , és que la majoria es curen, així i tot especifica que: “Donar només fàrmacs l’únic que fa és ajornar el problema i que aquella persona no aconsegueix un estat independència” aquestes paraules són del Sr. Jordi Ruiz psicòleg d’Òptim psicòlegs de Girona i de l’Associació d’Agorofobics de la mateixa ciutat.
Nosaltres emprem molt sovint el suport de les Flors de Bach, com a part adjuvant de la teràpia amb bastant bons resultats.
Tot arribant la meva dona s’ha trobat amb una rata morta, sense cap, possiblement obra d’algun rapinyaire. A la seva amiga, quan se n’ha adonat ( la meva dona que ho sabia, havia intentat fer el possible perquè no se n’adonés) , li ha pegat un atac de pànic conjuntat amb angoixa i nerviosisme. Els hi ha costat déu i ajut, pujar el trajecte des de l’hort fins arribar al camí asfaltat.
Sembla pel que he pogut xerrar i esbrinar, tant a la consulta, com defora d’ella, la fòbia i el pànic a les rates- unes de camp que habitualment procrien a gust quan hi ha colomers i galliners i d’altres urbanes, que fa no fa, són les madones de les clavegueres i sembla que si no fos per les campanyes de desratització, serien elles les que dominarien l’exterior i el nostre espai seria les profunditats del clavegueram.
Sembla que les punyeteres, tenen una organització quasi militar i espartana i una gran resistència. Poden inclusiu aguantar dosis de radioactivitat que nosaltres, l’espècie humana , seria incapaç d’aguantar sense emmalaltir o morir. A més, per més inri, si dubten que un aliment estigui enverinat, envien a la rata més vella que ja ha complert tot el seu cicle de vida, ja que en cas que mori no afectarà massa seriosament a la comunitat rateril.
A part d’aquestes apreciacions, a mi tampoc em fan gaire gràcia, no por si no estugositat i un cert oi.
Em deman perquè existeixen certs animals, com ara el cas de les rates – també els dragons, les cucaratxes i d’altres – creen un pànic que sembla tenir un cert component d’atàvic, vist la generalitat del mateix.
També em deman, si aquest tipus de reacció des de la por, passant pel pànic fins arribar a l’atac d’ansietat, en el cas de la nostra amiga, que no va veure la rata, simplement va suposar que hi estava allà, ja que no l’havia vista, va bastar per desencadenar l’episodi de la fòbia. I una simple suposició de la presència de l'animal que desencadena la seva fòbia, va fer el procés de treure a l’exterior els seus terrors i pànics amagats, que per les situacions, experiències viscudes, han anat a parar al subconscient i quan hi ha un revulsiu: Rata, serp, cucaratxa, etc, surten a la llum i es manifesten, inclusiu es somatitzen: Emblanquiment de cara, tremolor, ofec, palpitacions, suor freda fins arribar a l’atac d’ansietat.
Havia començat l’article molt abans que sortís el suplement Presència que acompanya DBBalears, on hi ha un ampli reportatge sobre les fòbies. Transcric el títol de la portada que deixa una ampla esperança als que pateixen algun tipus de fòbia: “Pànic: Existeixen fòbies a gairebé tot, però es poden superar”. I ho afirm, ja que n’hem treballat a la consulta i progressivament, amb bastant feina, s’han superat.
La més generalitzada és l’agorafòbia, que es defineix quasi com la por a la por, malgrat a vegades es defineix com a por als espais oberts. I sembla que distintes fòbies s’inicien a diverses edats: als animals entre 7-09 anys, a les alçades entre el 12 i 13 ( jo en vaig tenir un episodi en aquesta edat, i ha estat vençuda amb el pas del temps) i l a claustrofòbia sol aparèixer sobre els 20 anys. I per experiències, es dóna com a pitjor l’agorafòbia. Hi pot haver molt desencadenants, però un del que jo faria menció, és el d’un trauma cap al producte de la fòbia, en una edat en que no es pot ni se sap integrar.
I jo, per llevar una mica de ferro al tema, diré que tinc les meves pròpies fòbies: Als dèspotes, al fanatisme, al fonamentalisme, a la corrupció, a la ignorància, a l’estupidesa...
En quant a personatges: Als polítics corruptes i barroers. Al que estan més interessats amb la seva carrera i promoció pública que gestionar els interessos ciutadans pel be comú. Als polítics que agranen cap el seu partit i la seva mamandera i deixen els interessos ciutadans a la cola de la seva escala de prioritats. I si qualcú per aquestes contrades, se sent o afectat o al•ludit, que recordi que “qui té la cola de palla, aviat se li encén” i que : “és més fàcil agafar a un mentider que a un coix”.
Continuaré amb el tema de les fòbies, però he volgut deixar un descans.
Al documental que he esmentat hi ha un paràgraf que m’agradaria transcriure: “El tractament, però, demana, paciència i força de voluntat. Primer s’ha d’entendre per quines lleis es regeix la fòbia, ja que “un cop establerta té la seva pròpia dinàmica per mantenir-se”. Després es recorre a tècniques cognitives, encaminades a corregir els mecanismes anticipants... I finalment hi ha exercicis d’exposició progressiva allò que ens aterreix. Continua: Les pors en general, se superen afrontant repetidament la situació que les genera” al que estic completament d’acord com el que aconsella reforçar l’autoestima.
El missatge final, amb el que, com a terapeuta coincideix plenament amb ell , és que la majoria es curen, així i tot especifica que: “Donar només fàrmacs l’únic que fa és ajornar el problema i que aquella persona no aconsegueix un estat independència” aquestes paraules són del Sr. Jordi Ruiz psicòleg d’Òptim psicòlegs de Girona i de l’Associació d’Agorofobics de la mateixa ciutat.
Nosaltres emprem molt sovint el suport de les Flors de Bach, com a part adjuvant de la teràpia amb bastant bons resultats.
l´Autor
![Foto de perfil de Josep Bonnín Segura Foto de perfil de Josep Bonnín Segura](/imatges_autors/7491.jpg?rnd=74914875)
407 Relats
921 Comentaris
546634 Lectures
Valoració de l'autor: 9.74
Biografia:
Vaig néixer a Ciutat de Mallorca l'onze d'agost del 1952.He escrit des del catorze anys.
Sóc un aprenent de poeta.
Col.labor a les revistes: "Furn-All-Lugg" i a "Espais...de res a poc", on s'ha publicat per fases el meu recull: "Cançó de l'home de les mans arrugades i altres poemes de llum" i just ara s'està publicant per fases el meu recull "Esbart de boires"
M'han publicat (abril 2007) el meu primer recull de poemes amb el nom de "Cadències quotidianes" Edit.Can Sifre-Col·lecció L'Argentera
Maig 2009 editorial Can Sifre-col·lecció L'Argentera-prosa, m'ha publicat el llibre de relats breus: "Sota la meva mirada"
He participat en dos llibres conjunts: "10x10 microrelats" Edicions de la Quadriga S.L. i a "Erotisme som tu i jo" editat conjuntament relatsencatala.cat/emboscall.
Febrer de 2008- es muntà una performance amb la seva professora de flauta travessera Ana Belen Sánchez , titulat "La flauta i la poesia", on es conjuntaren poemes , prosa poètica i música. Es feu a l'església de l'Hospital de Sóller.
r El projecte del llibre-homenatge a Miquel Martí i Pol està maquetat, tan sols pendent de correcció i impremta. Gràcies al 25 poetes i poetesses que han enviat els seus poemes. l'editor és en Toni Cardona, Editorial Can Sifre. El seu títol serà: "Flaires d'enyor". En memòria de Miquel Martí i Pol, un poeta del poble"
Novembre de 2010 he participat en el llibre "Garbuix de contes" editat per l'Associació de Relataires en Català i l'editorial Meteora; amb el conte: "Glasonia, Història d'una volva de neu" i molt orgullós d'haver pogut compartir el llibre amb diversos autors i autores als que tinc molta estimació.
Octubre 2011 Col.laboració en el llibre de diversos autors de poesia social i de denuncia "Tensant el Vers" publicat per Meteora amb la col.laboració de l'Associació de relataires en català. El meu poema és "El prodigi del poeta"
He participat en el projecte del meu amic-poeta Marc Freixas, el seu recull de poemes s'ha publicat amb el títol "El llarg camí d'escriure" .He tengut l'honor d'escriure l'epíleg i l'amic comú Vicenç Ambrós el pròleg. Des d'aquí vull felicitar a Marc, perquè ha aconseguit acomplir el seu/ un poc meu també/ somni.
Octubre 2012 particip al llibre conjunt "Llibertat" Associació de relataires en català, editat per Meteora, amb el poemes "Esclau silenci" i "Cadenes"
Desembre 2012 al recull de contes "Les estrelles" amb el conte "Starkia i la desaparició de les estrelles"
Estim la paraula, i escric perquè el món recuperi la sensibilitat perduda, retorni a la fantasia , i visqui d'una manera més lúdica la vida.Ja hi ha prou crueltat repartida.
Sóc terapeuta energètic. I treballo l'aromateràpia i el massatge. També la gemoteràpia i flors de Bach. Havent incorporat una teràpia energètica: Sanació reconnectiva
Fa 3 anys he fet la mestria de Reiki, mètode USUI.
M'encanta quasi tota la música , toc la flauta travessera.Admir a Miquel Martí i Pol
M'encanta el seu vers "Tot és possible, tot està per fer"
"És injust que el qui porta l'eterna cançó ho faci en veu baixa" diu un vers meu.
![Photobucket - Video and Image Hosting](http://i94.photobucket.com/albums/l112/osomimo/osomimo/Ala1.jpg)
Salvem de l'esfalt l'origen del Vol¡
Si voleu contactar amb mi, el meu e-mail: jkeops@hotmail.com
El meu bloc: Poemes de'n Josep
El meu darrer bloc creat: "Jo et portaré la llum"
Jo et portaré la llum
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
"Helena em va encadenar i jo he passat la cadena a Camps de tristor i a Itaca"
(descobreix què és "R en Cadena")
AQUEST RELATAIRE
AGRAEIX COMENTARIS SINCERS, CRÍTICS I CONSTRUCTIUS. TOTES LES OBSERVACIONS SERAN BENVINGUDES, SÓC AQUÍ PER APRENDRE I MILLORAR! GRÀCIES!
Últims relats de l'autor
- Benediccions frustrades
- Declaració
- Per meditar...
- Moltes felicitats
- VINT ANYS DEL VIATGE AL CEL POÈTIC
- Viatge a Ítaca
- Presentació de la novel·la d'en Toni Arencón.
- 8 de març- Dia internacional de la dona
- Velleta a Sant Joan
- No renuncio a res
- Als éssers anònims meravellosos
- Carta als Reis d’Orient
- Reset
- Paraules
- Regalims de tendresa