Cercador
La cambra buida
Un relat de: K_o_d_ENo sabia ben bé per què, però la buidor de la cambra acompanyada de la grisor dels núvols no tan sols definía en aquell moment el seu estat anímic, extranyament també li proporcionava aquell estat d'embriaguesa melancòlica en el qual es delectava i al que sempre frisava per arribar. Es trobava estès a terra mirant al sostre, blanc, i detractor de l'edat i el negligent manteniment de la casa. Per a ell tots aquests factors lligaven, tenien un sentit complet, inexorable.
De fet, ara que hi pensava, l'estat de la casa i la seva buidor eren un reflexe inequívoc del mateix tipus de tracte que ell mateix va rebre i de la seva concepció del sentit de la vida. Tant que s'atrevia a pensar que la situació meteorològica era el mateix reflexe de la vida en societat, o de la societat que gestiona "la" vida.
Podia, s'atreviria a pensar en aquell conjunt d'idees, aquella conjunció d'esdevenitments, com a un senyal diví? Una crida a la contemplació, a la recerca d'un sentit únic, d'unitat i pluralitat i alhora de satisfacció individual? A l'altruïsme? A la renuncia de l'ego en pro d'una major qualitat espiritual, comunicativa i receptiva?
No.
Una coincidència d'esdeveniments no denota cap signe de divinitat. Li havien venut el concepte d'altruisme i dedicació al pròxim massa vegades i massa malament. No hi ha ningú que portant l'autoimposada etiqueta d'"altruista" no vagi amb segones intencions. Ningú ofereix ajuda desinteressadament. Ningú vetlla pel pròxim. Ningú te el secret de la felicitat absoluta. Ningú és troba ple i totalment feliç, com ningú es troba completament buit i desesperat.
Havia estat l'egoisme de son pare el que l'havia dut a aquell estat d'aïllament, d'apatia. Un egoisme que s'havia encomanat com un virus. Un egoisme arrelat en la recerca de la satisfacció per la realització de la persona, en aquell cas, per la realització mitjançant la feina. Son pare nomès es centraba a la feina perquè era on es sentia de la manera més completa possible. Era allà on era més ell mateix. On es podía trobar quasi tal com volia ser. I la seva obsessió per trobar-se havia condemnat a la pèrdua -no nomès per a ell, sinò per a tots per si mateixos- de la resta dels seus.
L'absolut abandó del seu pare els havia dut a un absolut abandonament dels seus mateixos propòsits, de les seves pròpies esperances d'aleshores.
Aquesta va ser, va pensar, la primera gran mentida que la vida em va fer empassar.
La vida s'havia comportat com el temps. Encara que de ben matí el dia es prometia esplèndid, va degenerar ràpidament als ombrívols núbols desprès d'uns pocs, tímids, rajos de sol. No la vida en sí, sinó aquells que diuen com és la vida, què espera la vida de nosaltres i què rebrem, suposadament, a canvi.
Les cavilacions avançaven, la marxa, la lenta passejada interior anava de la reflexió a la inevitable pendent de la realita mes crua. La conclusió no es podia mantenir més temps amagada.
Som uns il.lusos.
Com podem esperar sempre aconseguir tot allò que volem? Com podem ser tan ingènus de voler formar part d'una societat que nomès mostra herois d'un moment ignorant als autèntics herois, aquells que s'enfronten a la rutina, la monotonia, la fatiga física, moral i anímica prolongada i continuada? Com ens permetem el luxe de ser tan entusiàstes amb ella? Com podem arribar a ser tan participatius en ella, ni que sigui passivament? Com s'ha arribat a crear un monstre tan aberrant, tan subtil, tan esgarrifós, tan inexpugnable, tan ridícul i alhora tan poderós?
Des de la buidor de la cambra, va aclucar els ulls i va somriure mentre comprobava, veient la negror terrible de la nit, que de nou, el temps li donava la raó.
Comentaris
-
rutina[Ofensiu]donablanca | 24-02-2005 | Valoració: 10
que dura és la rutina
tal com dius hi ha peons (molts) i tant sols un únic rei. -
Mmmmm...que ens deprimirem![Ofensiu]Ilargi betea | 14-09-2004 | Valoració: 8
A mi també m'ha agradat el teu estil, escrius molt bé, es nota que domines el llenguatge i el fas servir perefectament per fer-nos arribar el que vols dir. De tota manera, he de dir-te que la propera vegada espero un relat una mica més alegre ;P Jo també sóc una optimista nata, com la NinniN (encara que de tant en tant tingui dies baixos!).
Apa David, una abraçada i molta màgia!
Per cert, et volia dir que m'ha semblat original la teva biografia i l'última frase m'ha arrencat un somriure (val, reconec que això tampoc és molt difícil, però què vols... XD) Doncs això, que aquest "no tant" m'ha fet pensar que segurament això de ser antipàtic deu ser més una façana que la realitat.
Apa, fins aviat! -
Molt obscur![Ofensiu]NinniN | 14-09-2004 | Valoració: 7
M'ha agradat, David, això de reflexar la realitat d'un punt tant pessimista, i tant sensible.
Tot i que en general, m'agrada més escriure i llegir coses més optimistes (m'agrada enganyar-me a mí mateixa: sóc una optimista nata), també frueixo d'autocompadir-me pel món en el que m'ha tocat viure, de tant en tant, només!
Vinga, publica més coses, tens talent!
Una abraçada,
NinniN
Valoració mitja: 8.33
l´Autor
2 Relats
5 Comentaris
2950 Lectures
Valoració de l'autor: 8.80