Cercador
El Senyor del cigar
Un relat de: Gabriel M.Com cada dia, després de dinar al menjador de l'empresa, els tres
companys de treball sortien a passejar al voltant del polígon,
parlant de les seves batalletes, del temps, del punyeter treball, de la maleïda
crisi econòmica envoltant, fins marejadora, de les coses del dia a dia.
Josep, el major, Daniel i Miquel, per aquest ordre d'edat, ja havien
sobrepassat els cinquanta o estaven prop d'ells, amb família fills i mil
històries tant passades com presents... algunes ja més que perdudes al
temps, havien confraternitzat i pràcticament sempre realitzaven aquest
passeig, que per alguna cosa diuen els metges que és molt recomanable.
Abdul, l'operari de raça negra i més negre que l'atzabeja, quan els veia
passar sempre deia:
- ¿Ja estan de passeig? Hauríeu d’anar descalços, com a l’Àfrica, així segur
que se us posarien els peus durs.
Altres com Fermín, el de tendències esquerranes i ex-sindicalista, quan
els veia de lluny exclamava:
-Per aquí va el Front de Joventuts.
A ells els donava igual, doncs d'una banda feien exercici i per una altra
mataven aquesta tediosa hora de no-saber-què-fer.
Ja feia uns dies que a mig camí es creuaven amb un senyor vestit
amb bata blanca, una mica encorbat, ulleres com antigues i amb un cigar mig
gastat i rosegat a la mà dreta ... Era curiós, perquè l'home donava la
mateixa volta que ells però en direcció contrària.
S'havien creuat ja tantes vegades que fins es saludaven:
-Avui fa un bon dia!
-Adéu, que vagi bé!
I últimament fins i tot encetaven petites converses, les típiques de
futbol:
-Vaja partit que vam fer diumenge, una mica més i els hi fiquem cinc.
-Sí, ha, ha, ha! i com corria el lateral dret!
Fumera de pur al vent ...
-És que el nostre davanter argentí fa filigranes de tota mena.
-Ja veuràs quan juguem contra els de la capital, els fiquem dos
manetes.
Més fumera de cigar al vent ...
I pocs segons després continuaven camí els tres col•legues per una banda i el
Senyor del cigar per l'altra.
Un dia al menjador, i recollint els estris de la taula, a Miguel se li va ocórrer:
-Escolteu, què us sembla si li proposem al Senyor del cigar fer
una travessa entre els quatre?
- Però què dius, Miquel? Crec que has begut alguna cosa-, va dir Josep.
Però llavors, Daniel, amb aire entusiasmat, va exclamar:
-Sí home, Josep, perquè no? Potser ens toca ... total, posem un parell
d'euros cada un i a prendre pel sac.
-No sé no sé- va somriure amb cara de nen dolent en Josep.
-Va home, anem provar a veure què li sembla, i si diu que sí podem
repetir cada setmana. Demà porto unes travesses i quan ens creuem
amb el Senyor del cigar l'hi proposem-, va tornar a insistir en Miquel.
Així que l'endemà, en havent dinat van sortir els tres companys de
nou a poligonejar, si bé l'objectiu d'aquesta vegada era el de encreuar-se amb
el Senyor del cigar per proposar-li allò de la travessa.
Quan duien mitja volta, van veure com de lluny s'acostava l’individu, xino xano,
amb el seu cigar a la mà i en arribar a la seva altura, el Miquel va deixar anar:
-Bon dia, Senyor ¿Senyor?
-Bon dia, Malaquies Basses per servir-los.
Es va avançar Daniel, nerviós i amb una espurna d'ansietat:
-Que havíem pensat que com sempre ens creuem amb tu i parlem de futbol,
doncs que podríem fer ...
- Una travessa junts? No em digueu això ¡si us volia proposar el mateix!
-Collons quina casualitat! - Va exclamar Josep..
Total, que es van situar sota l'ombra d'un arbre i van fer una travessa
de diverses apostes, discutint sobre alguns dels signes que posar i
altres coses més relacionades amb l'esport rei.
Un cop feta cada un va posar la seva part de diners, van jugar a sorts per veure
qui s’enduia els diners i l’entregava... curiosament li va tocar a el Senyor del
cigar i aquest no va posar cap objecció.
-Farem una cosa: demà porto el resguard, ho posem en un
sobre i l’amaguem sota aquests matolls en una bosseta, i dilluns
quan ens creuem l'obrim i veiem com ha quedat, amb la condició de
que ni tan sols ens apuntem els resultats, fins dilluns res. Us
sembla?
Ningú es va oposar.
I ja som al dilluns següent i els tres companys recollint de
nou els estris del menjar i sortint tot seguit a donar de nou
aquest passeig diari pel polígon.
-A que ens haurà tocat un quinze i el Senyor del cigar s'haurà folrat? -
va dir Miquel.
-Doncs no creguis-, va dir Daniel, gairebé interrompent-, no recordo tots els
resultats que vam posar però dels que sí que he recordat durant el cap de
setmana crec que els hem encertat tots.
-Això és una bestiesa, potser ni hi ha la bosseta amb el resguard o ni
tan sols ve el tio aquest-, va dir el Josep.
Quan van arribar sota l'arbre, van romandre durant uns minuts
esperant que vingués el Senyor del cigar, però veient que passaven els
minuts i una mica estranyats es van posar a elucubrar:
-Què estrany, cada dia ens hem creuat amb ell des de fa un mes i just
avui no es passa-, murmurava Josep.
-Ja vindrà, esperem un parell de minuts més-, deia el Miquel.
Però en canvi Daniel, sense voler perdre més temps, ja que quedava poc
per tornar a entrar de nou a treballar va dir:
-Doncs jo passo i vaig a veure el resultat de la travessa i ho torno a deixar al
seu lloc.
-No està bé això, però si no ha vingut, endavant- va afegir Josep.
Es va ajupir Daniel per buscar la bosseta de sota el matoll on la
havien amagat però ...
-El que no està és la bosseta, aquest tio se l'ha endut-, va exclamar el Daniel.
- No fotis! -, van exclamar gairebé a l'uníson Miquel i Josep.
-Però si el divendres la vam deixar tots, el molt cabrit se l'ha endut o ens
l'ha jugat, ha tocat el premi i se l'ha quedat-, rondinava Daniel.
-A veure si s'ha posat malalt, quina casualitat-, deia Josep.
Així que vet aquí els tres col•legues tornant a pas lleuger i amb un cert
cabreig cap a la feina.
El dia següent va ser un dia de treball rutinari. Durant el menjar,
en Miquel va dir que si al passeig habitual no es creuaven amb el Senyor del
cigar o aquest no els estava esperant sota l'arbre, aprofitant la caminada, es
podien acostar fins a l'empresa càrnia on els havia dit que treballava.
I dit i fet, una altra vegada els tres col•legues anant amb el seu passeig
habitual, aquesta vegada ja sense mosqueig, dirigint-se on trobar-se amb el
Senyor del cigar fins que van arribar al costat de l’arbre.
Res, el Senyor del cigar no els esperava i el resguard de la travessa, per
descomptat que seguia sense estar.
Així que tots tres es van dirigir cap a l'empresa càrnia on suposadament
treballava el Senyor Basses.
A recepció Daniel preguntar:
-Volíem veure Malaquies, l'home aquest que surt a passejar al migdia
fumant un cigar.
La noia de recepció, una monada morena respongué:
-Aquí no hi ha cap Malaquies treballant, senyors, crec que s'equivoquen.
- Com que no? Si portem creuant-nos amb ell des de fa dies-, va insistir el
Miquel.
-Els dic que aquí no hi ha cap Malaquies. Diguin-me, ¿recorden el seu
cognom?-, va respondre la noia.
-Basses, de cognom Basses-, van respondre Miquel i Josep gairebé al mateix
temps.
La noia va despenjar el telèfon que tenia a la seva taula i després d'esperar uns
segons va preguntar al seu interlocutor sobre si li sonava que algú anomenat
Malaquies Basses treballés allà.
Després de penjar el telèfon els va demanar que esperessin un moment. Tot
seguit es va obrir una de les portes d'entrada a l'oficina i un executiu amb
corbata es va acostar cap a ells.
- Vostès han preguntat per Malaquies Basses? Aquest senyor va ser el jardiner
d'aquesta empresa durant molts anys, però va morir fa més de trenta, jo ho
sé perquè sóc nét del fundador i m'explicaven moltes anècdotes
divertides d'aquest entranyable senyor a qui no vaig conèixer. Com saben res?
Els tres col•legues estaven atònits, ¿que feia trenta anys que havia
mort? ¿Que va ser jardiner d'aquesta empresa?
-No, ehem, mmm, suposo que ens hem equivocat ... -, Va dir Josep.
-Pura coincidència, de veritat, això del nom... pura coincidència-, va dir
Miquel, ja que en Daniel ni tan sols va poder parlar.
Una estona més tard tornaven de nou a la feina per a la jornada de la
tarda.
Quan Josep va passar per recepció, la noia li va donar un sobre que li havia
lliurat un missatger.
En arribar a la seva taula el va obrir i amb cara d'admiració hi va trobar el
resguard de la travessa, una foto antiga amb el Senyor del cigar amb el
braç dret saludant i una inscripció al darrere que deia:
-Em sap greu nois, però només vam fer un nou, una altra vegada serà.
I signava: “Malaquies Basses”
companys de treball sortien a passejar al voltant del polígon,
parlant de les seves batalletes, del temps, del punyeter treball, de la maleïda
crisi econòmica envoltant, fins marejadora, de les coses del dia a dia.
Josep, el major, Daniel i Miquel, per aquest ordre d'edat, ja havien
sobrepassat els cinquanta o estaven prop d'ells, amb família fills i mil
històries tant passades com presents... algunes ja més que perdudes al
temps, havien confraternitzat i pràcticament sempre realitzaven aquest
passeig, que per alguna cosa diuen els metges que és molt recomanable.
Abdul, l'operari de raça negra i més negre que l'atzabeja, quan els veia
passar sempre deia:
- ¿Ja estan de passeig? Hauríeu d’anar descalços, com a l’Àfrica, així segur
que se us posarien els peus durs.
Altres com Fermín, el de tendències esquerranes i ex-sindicalista, quan
els veia de lluny exclamava:
-Per aquí va el Front de Joventuts.
A ells els donava igual, doncs d'una banda feien exercici i per una altra
mataven aquesta tediosa hora de no-saber-què-fer.
Ja feia uns dies que a mig camí es creuaven amb un senyor vestit
amb bata blanca, una mica encorbat, ulleres com antigues i amb un cigar mig
gastat i rosegat a la mà dreta ... Era curiós, perquè l'home donava la
mateixa volta que ells però en direcció contrària.
S'havien creuat ja tantes vegades que fins es saludaven:
-Avui fa un bon dia!
-Adéu, que vagi bé!
I últimament fins i tot encetaven petites converses, les típiques de
futbol:
-Vaja partit que vam fer diumenge, una mica més i els hi fiquem cinc.
-Sí, ha, ha, ha! i com corria el lateral dret!
Fumera de pur al vent ...
-És que el nostre davanter argentí fa filigranes de tota mena.
-Ja veuràs quan juguem contra els de la capital, els fiquem dos
manetes.
Més fumera de cigar al vent ...
I pocs segons després continuaven camí els tres col•legues per una banda i el
Senyor del cigar per l'altra.
Un dia al menjador, i recollint els estris de la taula, a Miguel se li va ocórrer:
-Escolteu, què us sembla si li proposem al Senyor del cigar fer
una travessa entre els quatre?
- Però què dius, Miquel? Crec que has begut alguna cosa-, va dir Josep.
Però llavors, Daniel, amb aire entusiasmat, va exclamar:
-Sí home, Josep, perquè no? Potser ens toca ... total, posem un parell
d'euros cada un i a prendre pel sac.
-No sé no sé- va somriure amb cara de nen dolent en Josep.
-Va home, anem provar a veure què li sembla, i si diu que sí podem
repetir cada setmana. Demà porto unes travesses i quan ens creuem
amb el Senyor del cigar l'hi proposem-, va tornar a insistir en Miquel.
Així que l'endemà, en havent dinat van sortir els tres companys de
nou a poligonejar, si bé l'objectiu d'aquesta vegada era el de encreuar-se amb
el Senyor del cigar per proposar-li allò de la travessa.
Quan duien mitja volta, van veure com de lluny s'acostava l’individu, xino xano,
amb el seu cigar a la mà i en arribar a la seva altura, el Miquel va deixar anar:
-Bon dia, Senyor ¿Senyor?
-Bon dia, Malaquies Basses per servir-los.
Es va avançar Daniel, nerviós i amb una espurna d'ansietat:
-Que havíem pensat que com sempre ens creuem amb tu i parlem de futbol,
doncs que podríem fer ...
- Una travessa junts? No em digueu això ¡si us volia proposar el mateix!
-Collons quina casualitat! - Va exclamar Josep..
Total, que es van situar sota l'ombra d'un arbre i van fer una travessa
de diverses apostes, discutint sobre alguns dels signes que posar i
altres coses més relacionades amb l'esport rei.
Un cop feta cada un va posar la seva part de diners, van jugar a sorts per veure
qui s’enduia els diners i l’entregava... curiosament li va tocar a el Senyor del
cigar i aquest no va posar cap objecció.
-Farem una cosa: demà porto el resguard, ho posem en un
sobre i l’amaguem sota aquests matolls en una bosseta, i dilluns
quan ens creuem l'obrim i veiem com ha quedat, amb la condició de
que ni tan sols ens apuntem els resultats, fins dilluns res. Us
sembla?
Ningú es va oposar.
I ja som al dilluns següent i els tres companys recollint de
nou els estris del menjar i sortint tot seguit a donar de nou
aquest passeig diari pel polígon.
-A que ens haurà tocat un quinze i el Senyor del cigar s'haurà folrat? -
va dir Miquel.
-Doncs no creguis-, va dir Daniel, gairebé interrompent-, no recordo tots els
resultats que vam posar però dels que sí que he recordat durant el cap de
setmana crec que els hem encertat tots.
-Això és una bestiesa, potser ni hi ha la bosseta amb el resguard o ni
tan sols ve el tio aquest-, va dir el Josep.
Quan van arribar sota l'arbre, van romandre durant uns minuts
esperant que vingués el Senyor del cigar, però veient que passaven els
minuts i una mica estranyats es van posar a elucubrar:
-Què estrany, cada dia ens hem creuat amb ell des de fa un mes i just
avui no es passa-, murmurava Josep.
-Ja vindrà, esperem un parell de minuts més-, deia el Miquel.
Però en canvi Daniel, sense voler perdre més temps, ja que quedava poc
per tornar a entrar de nou a treballar va dir:
-Doncs jo passo i vaig a veure el resultat de la travessa i ho torno a deixar al
seu lloc.
-No està bé això, però si no ha vingut, endavant- va afegir Josep.
Es va ajupir Daniel per buscar la bosseta de sota el matoll on la
havien amagat però ...
-El que no està és la bosseta, aquest tio se l'ha endut-, va exclamar el Daniel.
- No fotis! -, van exclamar gairebé a l'uníson Miquel i Josep.
-Però si el divendres la vam deixar tots, el molt cabrit se l'ha endut o ens
l'ha jugat, ha tocat el premi i se l'ha quedat-, rondinava Daniel.
-A veure si s'ha posat malalt, quina casualitat-, deia Josep.
Així que vet aquí els tres col•legues tornant a pas lleuger i amb un cert
cabreig cap a la feina.
El dia següent va ser un dia de treball rutinari. Durant el menjar,
en Miquel va dir que si al passeig habitual no es creuaven amb el Senyor del
cigar o aquest no els estava esperant sota l'arbre, aprofitant la caminada, es
podien acostar fins a l'empresa càrnia on els havia dit que treballava.
I dit i fet, una altra vegada els tres col•legues anant amb el seu passeig
habitual, aquesta vegada ja sense mosqueig, dirigint-se on trobar-se amb el
Senyor del cigar fins que van arribar al costat de l’arbre.
Res, el Senyor del cigar no els esperava i el resguard de la travessa, per
descomptat que seguia sense estar.
Així que tots tres es van dirigir cap a l'empresa càrnia on suposadament
treballava el Senyor Basses.
A recepció Daniel preguntar:
-Volíem veure Malaquies, l'home aquest que surt a passejar al migdia
fumant un cigar.
La noia de recepció, una monada morena respongué:
-Aquí no hi ha cap Malaquies treballant, senyors, crec que s'equivoquen.
- Com que no? Si portem creuant-nos amb ell des de fa dies-, va insistir el
Miquel.
-Els dic que aquí no hi ha cap Malaquies. Diguin-me, ¿recorden el seu
cognom?-, va respondre la noia.
-Basses, de cognom Basses-, van respondre Miquel i Josep gairebé al mateix
temps.
La noia va despenjar el telèfon que tenia a la seva taula i després d'esperar uns
segons va preguntar al seu interlocutor sobre si li sonava que algú anomenat
Malaquies Basses treballés allà.
Després de penjar el telèfon els va demanar que esperessin un moment. Tot
seguit es va obrir una de les portes d'entrada a l'oficina i un executiu amb
corbata es va acostar cap a ells.
- Vostès han preguntat per Malaquies Basses? Aquest senyor va ser el jardiner
d'aquesta empresa durant molts anys, però va morir fa més de trenta, jo ho
sé perquè sóc nét del fundador i m'explicaven moltes anècdotes
divertides d'aquest entranyable senyor a qui no vaig conèixer. Com saben res?
Els tres col•legues estaven atònits, ¿que feia trenta anys que havia
mort? ¿Que va ser jardiner d'aquesta empresa?
-No, ehem, mmm, suposo que ens hem equivocat ... -, Va dir Josep.
-Pura coincidència, de veritat, això del nom... pura coincidència-, va dir
Miquel, ja que en Daniel ni tan sols va poder parlar.
Una estona més tard tornaven de nou a la feina per a la jornada de la
tarda.
Quan Josep va passar per recepció, la noia li va donar un sobre que li havia
lliurat un missatger.
En arribar a la seva taula el va obrir i amb cara d'admiració hi va trobar el
resguard de la travessa, una foto antiga amb el Senyor del cigar amb el
braç dret saludant i una inscripció al darrere que deia:
-Em sap greu nois, però només vam fer un nou, una altra vegada serà.
I signava: “Malaquies Basses”
Comentaris
-
Sorpreeesaaaaaaa!!!!![Ofensiu]Annalls | 03-04-2013
Qui hi havia de dir, que ens escriuries una historia com aquesta!!! Dons m'ha entretingut molt, tot i que de bon principi per la pinta del Sr, me sospitat alguna cosa. Però es que soc lectora avesada (no se si la paraula es correcta), dels temes de fantasmes. Has llegit "Escrivia amb una Olivetti de color verd" ? autora jo.
Bé pel canvi, de tan en tant va bé...
Anna
l´Autor
![Foto de perfil de Gabriel M. Foto de perfil de Gabriel M.](/imatges_autors/1037951.jpg?rnd=1909852061)
41 Relats
191 Comentaris
34236 Lectures
Valoració de l'autor: 9.91
Biografia:
Nascut a Barcelona, de mare Mallorquina(manacorina), premiat amb el primer premi de poesia del X i XII Concurs Literari de l'Associació de donants de sang de l'Hospital de Sant Pau de Barcelona del 2011 i enguany i tercer premi al mateix concurs en la seva XI edició del 2012.Publico mensualment a la revista comarcal "Perlas y Cuevas" de Manacor, Mallorca des de l'any 2008.
He publicat el poemari "PERENNE" JMD Ediciones.
Participo en varis fòrums literaris.
He treballat com a corrector d'estil i he publicat en antologies poètiques diverses.
Amb una família de tres fills, la petita amb una síndrome dins l'espectre autista.
En aquest sentit sóc curador del llibre "AUTISME: TRENQUEM EL SILENCI AMB POESIA" de Viena Edicions, junt amb altres grans escriptor i amics, dintre del "PROJECTE ÀGATHA" solidari i altruista.
Link al Facebook del PROJECTE ÀGATHA:
https://www.facebook.com/projecte.agatha
El meu blog:
http://yetibarna.blogspot.com.es/
Per adquirir el poemari "PERENNE" dedicat:
guspiraperenne@hotmail.es.
El FB del meu llibre:
https://www.facebook.com/pages/PERENNE/169623713138358
El meu FB personal:
https://www.facebook.com/gabriel.perez.1257604?hc_location=stream
Entrevista en castellà "Letras y Algo más":
http://www.letrasyalgomas.com/t26865-iniciando-un-nuevo-ciclo-hoy-gabriel-m