Cercador
El meu tarannà: declaració de principis
Un relat de: Josep Bonnín SeguraDurant els set anys que duc escrivint al Setmanari Sóller, puc dir i afirmar ( es pot mirar les hemeroteques) que mai he emprat l’insult, desafortunat i gratuït. Si he estat crític amb situacions que consider injustes, però no he desqualificat mai a una persona. He emprat la ironia i el sarcasme, perquè consider que el sentit de l’humor, és molt important per a navegar per la vida.
He rebut molt poques respostes per al•lusions als meus articles.
Record una que va esser amb un divertit combat de gloses, per un article sobre el Papa Benet XVI i la Cúria Eclesiàstica, i les seves contradiccions envers al missatge de Jesús que deien representar i lo lluny que estaven dels pobres.
Vaig acabar el combat, quan en una de les gloses va caure en un insult personal cap a mi. Puc admetre qualsevol crítica, menys l’insult directe, ja que consider que qui el fa es desqualifica immediatament i si no disposa més argumentació, per part meva ja no hi ha res més a compartir.
Quan jo empri un silenci, és prou conscient i meditat. Crec amb el diàleg constructiu i no en polèmiques, on el contrari no és capaç d’argumentar, si no afirmar la seva raó o veritat absoluta que es pensa que li ha estat atorgada per alguna divinitat que jo desconeix.
Ni apologia, ni proselitisme. Però vos puc assegurar que mai he tirat la pedra i amagat la mà.
He lluitat en contra de tots els dogmatismes, amb el suport de la raó i de l’enteniment i no he admès mai el fet que una jerarquia, provingui d’on provingui, pel fet de tenir una “autoritat” acceptada o arbitraria, m’obligués a canviar el que pensava o el que sentia. Gandhi deia: “Si una llei és injusta, el correcte és desobeir”.
Qui em coneixen, saben quin és el meu tarannà i no tinc cap necessitat d’explicar-lo quan d’alguna manera s’ha arremès en contra del que he escrit o dit, ja que és una costant que he anat mostrant a lo llarg de la meva vida i no és flor d’un estiu. A més m’alegra saber que moltes persones que llegeixen el que escric en aquesta secció del Setmanari: “Espai per a la reflexió”, de diverses edats i estatuts socials, alguna volta m’han aturat pel carrer, dient-me que signarien les meves paraules una a una.
No crec ni en il•luminats, ni en persones que es creuen valedores i es pensen que estan desenvolupant una tasca messiànica, ja que ja ens alertava un gran mestre, Jesús sobre elles, quan les definia com a “llops vestits amb pell de xot ”.
He aprés l’art d’escoltar i encara a hores d’ara, intent esser un deixeble eficient, però quan em trob amb persones que intenten imposar els seus criteris dogmàtics, opt per la llunyania i el silenci, tot procurant no emetre cap tipus de judici, ja que don el mateix valor a la veritat seva com a la meva, malgrat no combreguem amb les mateixes idees.
Sóc crítics amb els càrrecs i no amb les persones. Exemple, ho he estat amb l’actual Batlle de Sóller en diverses legislatures i no m’han caigut els anells, per a condemnar el malfraig sens mida ni raó, quan li tiraren oli a la façana de casa seva.
Després de tot el que he escrit, renuncio a intentar mostrar-me com un sac de virtuts , o ésser exemplar. Sent que la vida és una cursa d’aprenentatge , que sóc molt capaç d’errar, però de cada vegada me n’adon més aviat i puc rectificar amb lleugeresa.
Em sent Sulleric i moltes persones m’han avalat com a tal, dient-me, que ojalà , hi hagués més persones com jo que estimessin el nostre poble com jo me l’estim.
He fugit sempre de protagonismes, i crec amb les preses de decisions assembleàries on tothom pot exposar el què pensa i sent, per poder arribar a una decisió amb el màxim consens.
El temps, savi, sempre posa a cadascú en el seu lloc i a més és implacable.
Aquest article és quasi una declaració de principis i no és la primera que he fet.
No accept la injustícia, ni qui voldrien callar la veu d’una altra persona, ja que he lluitat, perquè TOTHOM tingui el dret a expressar-se. I no necessit demostrar res a ningú, entrant en polèmiques estèrils i inútils.
He rebut molt poques respostes per al•lusions als meus articles.
Record una que va esser amb un divertit combat de gloses, per un article sobre el Papa Benet XVI i la Cúria Eclesiàstica, i les seves contradiccions envers al missatge de Jesús que deien representar i lo lluny que estaven dels pobres.
Vaig acabar el combat, quan en una de les gloses va caure en un insult personal cap a mi. Puc admetre qualsevol crítica, menys l’insult directe, ja que consider que qui el fa es desqualifica immediatament i si no disposa més argumentació, per part meva ja no hi ha res més a compartir.
Quan jo empri un silenci, és prou conscient i meditat. Crec amb el diàleg constructiu i no en polèmiques, on el contrari no és capaç d’argumentar, si no afirmar la seva raó o veritat absoluta que es pensa que li ha estat atorgada per alguna divinitat que jo desconeix.
Ni apologia, ni proselitisme. Però vos puc assegurar que mai he tirat la pedra i amagat la mà.
He lluitat en contra de tots els dogmatismes, amb el suport de la raó i de l’enteniment i no he admès mai el fet que una jerarquia, provingui d’on provingui, pel fet de tenir una “autoritat” acceptada o arbitraria, m’obligués a canviar el que pensava o el que sentia. Gandhi deia: “Si una llei és injusta, el correcte és desobeir”.
Qui em coneixen, saben quin és el meu tarannà i no tinc cap necessitat d’explicar-lo quan d’alguna manera s’ha arremès en contra del que he escrit o dit, ja que és una costant que he anat mostrant a lo llarg de la meva vida i no és flor d’un estiu. A més m’alegra saber que moltes persones que llegeixen el que escric en aquesta secció del Setmanari: “Espai per a la reflexió”, de diverses edats i estatuts socials, alguna volta m’han aturat pel carrer, dient-me que signarien les meves paraules una a una.
No crec ni en il•luminats, ni en persones que es creuen valedores i es pensen que estan desenvolupant una tasca messiànica, ja que ja ens alertava un gran mestre, Jesús sobre elles, quan les definia com a “llops vestits amb pell de xot ”.
He aprés l’art d’escoltar i encara a hores d’ara, intent esser un deixeble eficient, però quan em trob amb persones que intenten imposar els seus criteris dogmàtics, opt per la llunyania i el silenci, tot procurant no emetre cap tipus de judici, ja que don el mateix valor a la veritat seva com a la meva, malgrat no combreguem amb les mateixes idees.
Sóc crítics amb els càrrecs i no amb les persones. Exemple, ho he estat amb l’actual Batlle de Sóller en diverses legislatures i no m’han caigut els anells, per a condemnar el malfraig sens mida ni raó, quan li tiraren oli a la façana de casa seva.
Després de tot el que he escrit, renuncio a intentar mostrar-me com un sac de virtuts , o ésser exemplar. Sent que la vida és una cursa d’aprenentatge , que sóc molt capaç d’errar, però de cada vegada me n’adon més aviat i puc rectificar amb lleugeresa.
Em sent Sulleric i moltes persones m’han avalat com a tal, dient-me, que ojalà , hi hagués més persones com jo que estimessin el nostre poble com jo me l’estim.
He fugit sempre de protagonismes, i crec amb les preses de decisions assembleàries on tothom pot exposar el què pensa i sent, per poder arribar a una decisió amb el màxim consens.
El temps, savi, sempre posa a cadascú en el seu lloc i a més és implacable.
Aquest article és quasi una declaració de principis i no és la primera que he fet.
No accept la injustícia, ni qui voldrien callar la veu d’una altra persona, ja que he lluitat, perquè TOTHOM tingui el dret a expressar-se. I no necessit demostrar res a ningú, entrant en polèmiques estèrils i inútils.
l´Autor
![Foto de perfil de Josep Bonnín Segura Foto de perfil de Josep Bonnín Segura](/imatges_autors/7491.jpg?rnd=1470367631)
407 Relats
921 Comentaris
546634 Lectures
Valoració de l'autor: 9.74
Biografia:
Vaig néixer a Ciutat de Mallorca l'onze d'agost del 1952.He escrit des del catorze anys.
Sóc un aprenent de poeta.
Col.labor a les revistes: "Furn-All-Lugg" i a "Espais...de res a poc", on s'ha publicat per fases el meu recull: "Cançó de l'home de les mans arrugades i altres poemes de llum" i just ara s'està publicant per fases el meu recull "Esbart de boires"
M'han publicat (abril 2007) el meu primer recull de poemes amb el nom de "Cadències quotidianes" Edit.Can Sifre-Col·lecció L'Argentera
Maig 2009 editorial Can Sifre-col·lecció L'Argentera-prosa, m'ha publicat el llibre de relats breus: "Sota la meva mirada"
He participat en dos llibres conjunts: "10x10 microrelats" Edicions de la Quadriga S.L. i a "Erotisme som tu i jo" editat conjuntament relatsencatala.cat/emboscall.
Febrer de 2008- es muntà una performance amb la seva professora de flauta travessera Ana Belen Sánchez , titulat "La flauta i la poesia", on es conjuntaren poemes , prosa poètica i música. Es feu a l'església de l'Hospital de Sóller.
r El projecte del llibre-homenatge a Miquel Martí i Pol està maquetat, tan sols pendent de correcció i impremta. Gràcies al 25 poetes i poetesses que han enviat els seus poemes. l'editor és en Toni Cardona, Editorial Can Sifre. El seu títol serà: "Flaires d'enyor". En memòria de Miquel Martí i Pol, un poeta del poble"
Novembre de 2010 he participat en el llibre "Garbuix de contes" editat per l'Associació de Relataires en Català i l'editorial Meteora; amb el conte: "Glasonia, Història d'una volva de neu" i molt orgullós d'haver pogut compartir el llibre amb diversos autors i autores als que tinc molta estimació.
Octubre 2011 Col.laboració en el llibre de diversos autors de poesia social i de denuncia "Tensant el Vers" publicat per Meteora amb la col.laboració de l'Associació de relataires en català. El meu poema és "El prodigi del poeta"
He participat en el projecte del meu amic-poeta Marc Freixas, el seu recull de poemes s'ha publicat amb el títol "El llarg camí d'escriure" .He tengut l'honor d'escriure l'epíleg i l'amic comú Vicenç Ambrós el pròleg. Des d'aquí vull felicitar a Marc, perquè ha aconseguit acomplir el seu/ un poc meu també/ somni.
Octubre 2012 particip al llibre conjunt "Llibertat" Associació de relataires en català, editat per Meteora, amb el poemes "Esclau silenci" i "Cadenes"
Desembre 2012 al recull de contes "Les estrelles" amb el conte "Starkia i la desaparició de les estrelles"
Estim la paraula, i escric perquè el món recuperi la sensibilitat perduda, retorni a la fantasia , i visqui d'una manera més lúdica la vida.Ja hi ha prou crueltat repartida.
Sóc terapeuta energètic. I treballo l'aromateràpia i el massatge. També la gemoteràpia i flors de Bach. Havent incorporat una teràpia energètica: Sanació reconnectiva
Fa 3 anys he fet la mestria de Reiki, mètode USUI.
M'encanta quasi tota la música , toc la flauta travessera.Admir a Miquel Martí i Pol
M'encanta el seu vers "Tot és possible, tot està per fer"
"És injust que el qui porta l'eterna cançó ho faci en veu baixa" diu un vers meu.
![Photobucket - Video and Image Hosting](http://i94.photobucket.com/albums/l112/osomimo/osomimo/Ala1.jpg)
Salvem de l'esfalt l'origen del Vol¡
Si voleu contactar amb mi, el meu e-mail: jkeops@hotmail.com
El meu bloc: Poemes de'n Josep
El meu darrer bloc creat: "Jo et portaré la llum"
Jo et portaré la llum
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
"Helena em va encadenar i jo he passat la cadena a Camps de tristor i a Itaca"
(descobreix què és "R en Cadena")
AQUEST RELATAIRE
AGRAEIX COMENTARIS SINCERS, CRÍTICS I CONSTRUCTIUS. TOTES LES OBSERVACIONS SERAN BENVINGUDES, SÓC AQUÍ PER APRENDRE I MILLORAR! GRÀCIES!
Últims relats de l'autor
- Benediccions frustrades
- Declaració
- Per meditar...
- Moltes felicitats
- VINT ANYS DEL VIATGE AL CEL POÈTIC
- Viatge a Ítaca
- Presentació de la novel·la d'en Toni Arencón.
- 8 de març- Dia internacional de la dona
- Velleta a Sant Joan
- No renuncio a res
- Als éssers anònims meravellosos
- Carta als Reis d’Orient
- Reset
- Paraules
- Regalims de tendresa