Cercador
El 25 de desembre, fum, fum, fum.
Un relat de: Oriol Carreras CabezasHavia fumat. En dates de Nadal mon pare em va incitar a fer-ho. Era ja cèlebre fumar pipa durant la sobretaula del 25 de Desembre. Era l'únic dia que es permetia. Aquest any també m'havien cedit aquest honor a mi, donat que havia demostrat la maduresa i el seny adquirits. Era el premi per haver superat una etapa. En part temia embrutar els meus pulmons amb aquell fum, però per un altre m'hipnotitzava la mirada impacient dels presents i l'olor encantadora de la pipa.
Em vaig deixar portar. Em sentia malament, però els remordiments desapareixien quan el fum entrava i sortia dels meus pulmons, i notava com cèl·lula per cèl·lula s'obria per rebre un tros de plaer cedit per aquella joguina de fusta. El meu dimoniet particular em proporcionava dosis d'èxtasis a través d'aquella pipa de roure, mentre l'angelet em provocava un molest "rau-rau" a l'estómac, despertant el meu sentit de culpabilitat.
L'endemà llevar-me em va costar més que de costum. Vaig mirar-me al mirall només entrar al bany, alguna cosa havia canviat, vaig fregar la mà per la cara per comprovar que provocava la sobtada foscor del meu rostre: m'havia sortit barba! A la fi va sorgir, havia estat esperant anys i anys l'aparició d'uns pels tan tímids, i justament aquell dia van treure el cap. Se m'havien marejat les neurones, podia ser això algun efecte del tabac? No vaig dubtar-ho ni un segon més, vaig decidir fer el que ningú s'havia atrevit ni a nombrar, fumar pipa fora de dates! Ja no sentia el "rau-rau", l'angelet s'havia esfumat, em disposava a profanar el calaix de mon pare.
Ja portava uns quants dies fumant periòdicament. M'havia deixat la barbeta tan somiada des de petit. Era com un somni. El pubis se m'havia convertit en un matoll d'herbes arrissades; els braços, pentinats de dreta a esquerra semblaven un camp de blat airejat pel vent matutí. La pipa m'embellia.
Es van acabar les vacances de Nadal, ja tocava tornar a l'institut. Jo portava sempre la pipa de mon pare a la butxaca. Els meus companys de classe es van quedar bocabadats del meu creixement físic. Cada dia, el mirall em mostrava un nou canvi corporal. Quan tornava de l'institut anava al terrat a fumar, esperant que aquell objecte màgic em sorprengués a l'endemà.
Ja estàvem a Febrer. Havia notat una certa pèrdua d'agilitat, i el creixement d'unes molestes arrugues al front. Em vaig començar a espantar. La imatge del mirall començava a assemblar-se a la professora de Llengua Catalana. Ales vuit en punt d'aquell mateix dia sí que em vaig emportar l'esglai de la meva vida, estava mirant "Los vigilantes de la playa" i no se'm pujava com feia de costum, s'havia adormit, m'havia tornat impotent! I jo que me'n reia dels usuaris de la Viagra, i ara em convertiria en un dels seus grans consumidors.
Havia perdut la meva sexualitat, la innocència, la bellesa, l'acne juvenil, les admiradores, etc. L'únic que havia guanyat eren anys, arrugues, i quitrà a les venes. Un dia qualsevol vaig anar al llit, perquè estava molt fatigat, i em vaig trobar el mateix Pere Botero. Me'n vaig anar amb ell a l'infern (m'hi va convidar personalment), i ara ens estem fumant l'última pipa abans que els maleïts badalonins el cremin el dia 10.
Les Autoritats Sanitàries adverteixen que el tabac perjudica seriosament la salut
(un dia qualsevol entre el 1999 i el 2000)
Comentaris
-
COM UN ANTÍDOT.[Ofensiu]joancarreras | 20-05-2005 | Valoració: 10
Prego que em disculpeu, ja sé que això no és un xat i que els comentaris s'han de referir al relat, però davant dels dos comentaris anteriors no puc per més que sortir-ne al pas.
Ara penso que no ha estat encertat per part meva publicar la biografia de l'Uri. Tan sols m'ho fa digerible el pensar que el vostre dolor en llegir-la us serveixi d'antídot. Si un dia fosc us passés pel cap "anar-vos-en", penseu en el major dolor que deixaria-ho darrera en les persones que us estimen.
A nosaltres sols ens ho fa suportable el creure que ens tornarem a retrobar en un altre món on el patiment i la mort no existiran. -
que no quedi en la caixa dels records...[Ofensiu]Yrch | 20-05-2005 | Valoració: 10
ahir vaig estar llegint-me el relat i la biografia... se'm va ficar la pell de gallina i vaig estar plorant...
en part entenc a l'Oriol, jo també he intentat acabar amb tot i tinc 17 anys... i també l'entenc a vosté. Si no he arribat a fer-ho mai, és perquè sempre en l'últim moment m'he intentat posar en el lloc dels demés, pares, familia, amics... És molt dur perdre a una persona estimada, i més si l'has vist crèixer... Però el dolor de vegades és tan insoportable que no te n'adones de res més... suposo que això és el que li va passar, no va poder veure més enllà del que ell sentia. Ho sento moltissim, de veritat.
M'agradaria demanar-li, que si té més relats i escrits de l'Oriol, publiqui'ls, no deixi que restin en la caixa dels records, han de restar en el present, han de viure per ell...
ànims i una forta abraçada!
·!|[·@¡Dä·]|!· -
No em veuria amb forces[Ofensiu]Inflamable | 18-05-2005 | Valoració: 10
M'he quedat sense paraules. Faria un comentari del escrit, el que per cert, està molt ben explicat, com no, però.. sempre queda la història personal. Li dono el meu condol, amb el cor en un puny. En aquesta pàgina, entre d'altres hi ha un relat que es diu "Sola" (1a i 2a part), dedicat a les persones que perden a una persona estimada. Personalment, li dic que l'Uri estaria molt content per tot l'esforç que li dedica perquè, un geni com ell no es perdi en el temps ni en la memòria. Si ell ho veiés, que segurament des de on sigui ho veurà, estarà molt content i agraït. Una forta abraçada i ànims.
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Oriol Carreras Cabezas Foto de perfil de Oriol Carreras Cabezas](/imatges_autors/101422.jpg?rnd=1494088167)
1 Relats
3 Comentaris
1222 Lectures
Valoració de l'autor: 9.99
Biografia:
L'Oriol va morir fa quatre anys quan sols en tenia catorce d'edat. Ara, el seu pare s'ha prejubilat als 60 anys i no té res més a fer que recordar i navegar per Internet. Acabo de descobrir la vostra web i com que a l'Oriolet li agradava molt escriure us envio un dels seus escrits.És indescriptible el que ha estat i segueix sent l'Oriol per nosaltres, la família. Però també sabem, per tota la gent que s'ha bolcat en nosaltres en aquests difícils moments, la petjada que ha deixat en els cors de tots els que l'han conegut. I la "petjada" és la millor paraula que podríem haver triat, perquè l'Oriol era una d'aquelles persones que trepitjava fort, per allà on passava, que aprofitava al màxim tot allò que li atorgava la vida, i el que no, lluitava per aconseguir-ho.
Ell ha passat per la vida sense deixar de conèixer tots els camins i els racons meravellosos pels que et porta aquesta si la saps conduir. I tot això en 14 anyets! Diuen els entesos que si la teva escala de valors és la correcta, tota la teva vida és un aprenentatge, i creiem que l'Uri ha après ràpid, molt ràpid, i nosaltres, i suposem que altra gent, també apreníem d'ell cada dia.
Per això, els que hem tingut la sort de coneixe'l, tenim la necessitat de parlar d'ell, de no deixar cap record guardat en el cor, on queden atrapats com presoners. Per tant, en homenatge a la seva vida i per joia nostra i de tots, escriurem tots aquells moments compartits amb ell que no volem guardar en un calaix per a nosaltres sols. Fins i tot, no deixarem de banda el moment en què un núvol negre es va creuar en el seu camí, i que com a nen que era, encara que no ho semblava, va necessitar fer-se fonedís i va optar, equivocadament, per l'opció del suicidi.
Oriol, descansa en pau, ja tens el que segurament volies en el teu darrer moment aquí. Sols ens queda respectar la teva decisió encara que de cap manera la compartim. Tot té solució encara que no la sapiguem veure. Cal esperar, però tu sempre has estat un impacient, i a més, tu no sabies tot el dolor que deixaves darrera. ( www.oriol.cc)