Cercador
De bon començament...
Un relat de: Rafael Soteras i RocaDe bon començament i mal final...
De mal final i bon començament...
De bon començament i mal final...
__________________________________________________
Diuen que sempre caldria dir: de bon començament, però no ha de ser mai ben bé així, perquè veritablement va ser un dia trist sense que calgués afegir-hi cap adjectiu: eren sobrers. Tot plegat va ser perquè aquella parella havia decidit viure en un poblet de mala mort. Eren de ciutat, però ja hi havien renunciat i no pas pels fums ni per les moltes activitats que s'hi desenvolupaven sinó per una qüestió molt més simple que tenia la cara d'una rodona molt petitoneta. La pobreta cada dia era més minsa, més minsa, i d'això se'n queixaven.
-Has vist quina cara feia ahir la nostra monedeta?
-No!
-I ara, tens els ulls a Can Pistraus, no és cert?
-Molt probablement.
-Llavors m'hauré de queixar
-Per què?
-Sembles un babau.
-Ja hi tornem a ser. No hem decidit fugir de la ciutat?
-Jo no ho anomenaria així. Anirem a cercar les belleses dels llocs petitons.
-Diria que ets un ximple.
-Doncs hi farem cap per una altra cosa. Gairebé segur que hauríem de fer com els polítics que per una banda van canviant poc a poc d'opinió i per l'altra sembla que al capdavall tinguin els objectius canviats.
-Caldrà, doncs, que diem una altra cosa. Aquest poble no té les petitones monedetes de la ciutat. Aquí són més grosses.
-Vatua l'olla. Quines coses més estranyes de dir.
-El que sents...
-Serà que has begut oli
-Doncs això mateix...
El dia era tan trist com un cop de puny donat al mig de la cara. Però la parella no s'immutava de cap manera. Ells tenien al mig de les mans una petita monedeta. La comparaven amb una altra i encara que els núvols i els aires i els vents assenyalessin tot uns caires ben tristos es posaren a riure d'una manera ben descarada.
-Mira, això no pot ser...
-Per què?
-No té cap ni peus.
-Per què?
-Podries dir una cosa ben diferent...
-No cal... jo continuaria sempre preguntant-me tots els perquès. Una moneda no pot créixer així com així.
-Serà que els petits poblets tenen moltes virtuts
-La principal és fer créixer les monedes.
-Però si no són plantes que tinguin un procés de creixement.
El dia ja s'havia fet nit, però la parella seguia clavada davant d'una petita moneda. Hi donava voltes i més voltes com si aquella història fos inventada; primer havia estat trista però de sobte donà un tomb impensable gairebé com si la realitat es convertís en una excelsa màgia. No es miraven els ulls ni la profunditat dels cels sinó que gairebé havien quedat petrificats al davant d'una petita monedeta.
-Has vist com ha crescut?
-No m'ho crec.
-Jo tampoc, però l'evidència és l'evidència. No serà pas per culpa d'una droga?
-Quan?, Com?, i per què?
-Fa poc que hem estat prenent unes copes...
-Què dius ara....
-El que sents i el que sentiràs, però si tot hauria de tenir una perfecta racionalitat.
-Creus que som en un món veritablement racional?
La parella s'oblidà de tot plegat; fins i tot el temps passà desapercebut i seguien amb la monedeta entre les mans mentre el gest de l'amor era gairebé absent, encara que hi apareguessin com mig desdibuixades les tres nueses de l'ànima i les tres nueses dels cossos.
-Ha crescut la petita monedeta camperola mentre la de ciutat gairebé ni se la veu de petitona com és.
-Tornem amb la mateixa cançó de l'enfadós...
-Sí, ha crescut la petita monedeta del camp, i amb això vol dir que la ciutat se'ns ha tancat del tot.
-Llavors caldrà que ens estimem, no creus.
-Em pensava que te n'havies oblidat.
Ho segellaren amb un petit petó que es clavà al damunt dels llavis talment com si fos una pedra que s'encastés, exactament, al bell mig d'allò que en diem els sentiments.
Comentaris
-
Sí, realment em sorprèn[Ofensiu]filladelvent | 03-12-2005
la teva literatura, per parlar de simplicitats que potser no ens plantegem prou... aquest relat m'ha agradat molt per això: per totes les reflexions que hi estan vinculades.
En aquesta web cada dia es descobreixen autors interessants... com és el teu cas.
Seguiré llegint,
-Filladelvent-
l´Autor
![Foto de perfil de Rafael Soteras i Roca Foto de perfil de Rafael Soteras i Roca](/imatges_autors/5549.jpg?rnd=726377128)
84 Relats
146 Comentaris
105692 Lectures
Valoració de l'autor: 8.68
Biografia:
ANTICURRÍCULUMCrec que jo també diria el mateix que Enric Casasses: escric perquè no sé qui sóc. Fa uns quants anys tenia el convenciment de ser un corrector tipogràfic, ara és possible que tot plegat ho acabaria negant. En canvi no puc dir res: potser seré escriptor?, o més aviat poeta?... tal vegada és possible que no resulti ni una cosa ni l'altra, tant se val...
Bé puc afirmar que fa una colla d'anys, concretament el 24 de juny de 1974, vaig guanyar el Premi d'Honor concedit pel Casal Parroquial de Moià amb el poema Al món. També l'any següent, 1975, vaig obtenir el V Premi Bernat Artola (poesia) amb un text titulat Un nen -Castelló de la Plana.
Després d'aquests dos fets prou allunyats en el temps, jo considero que l'única cosa que he fet és navegar perquè dubto molt, i encara continuo dubtant, però molt menys. La diferència té un nom: Adriana Ferran. Amb ella i el seu Al embrujo de Cal·líope considero que he guanyat molt, no en el sentit propi de premi ni diners sinó ben bé una altra cosa. M'ha donat seguretat, que és allò que veritablement importa.
Després de tot això ja puc dir que amb Poesia Viva vaig sortir per primera vegada de Barcelona i així vaig poder llegir un poema meu, El Puigmal, a l'Espluga Calba (30 d'abril del 2000), cosa que em va produir una profunda il·lusió; de pas hauria de dir que també participo en l'esmentat grup poètic, encara que molt menys del que jo voldria
Així mateix puntualitzo que diverses vegades he participat en la trobada de poesia catalana a Puigcerdà.
D'altra banda tinc el gust de dir que encara que no he publicat cap llibre sí que puc afirmar que han sortit poemes meus a la revista de la UEC (febrer de 1986 i febrer de 1987) i també a Vèrtex (març-abril 1977); tot plegat entronca amb un dels meus temes preferits com és la muntanya; un altre seria la música.
Catalunya Cultura em va seleccionar un poema dedicat a Terenci Moix i també he participat en unes lectures poètiques de la Casa Ellizalde amb el lllibre corresponent. Formo part del Col·lectiu d'Artistes de Sants...
Vull acabar dient que ja porto quatre anys com a coordinador de mes dels Cafès dels Dissabtes del Centre Comarcal Lleidatà de Barcelona. Precisament aquesta propera temporada s'obrirà a la narrativa perquè ja no serà exclusivament de poesia sinó literatura catalana...
Darrerament he fet dues lectures emblemàtiques: Miquel Martí i Pol amb Joana Gay a Aula Oberta de Sants i Manuel Machado al Vapor Vell dins d'una sessió dedicada als germans Machado.
el meu correu és: rafael123456@orangecorreo.es
Últims relats de l'autor
- El Balandrau
- ENRIC GRANADOS – RAMON LLULL I SHAKESPEARE?
- INICI DE CAMPANA
- Espai Mallorca
- SI ALGÚ EM CRIDA UN NOM...
- CLARA NOBLE MALVIDO...
- ROBERT GERHARD I LA SORPRESA
- Una noia de l'oest
- EROTISME, CULTURA, ART?
- Lluïsa Franch
- La bomba del Liceu
- Cal fer el signe de la pau...
- ART I POESIA
- Si la llum camina de puntetes per la carena
- CINQUANTA-VUIT, NOMÉS