Cercador
Un succés que va passar a Natzaret
Un relat de: Ferran de MontagutConte: Per explicar en aquelles llargues i fredes nits d'hivern, prop de la llar de foc, i que explicaven els nostres avis.
Diu així:
Un dia quant el nen Jesús tant sols tenia cinc anys, es trobava assegut en les escales del taller de fusteria del seu pare Josep, el bon Jesús es preparava per a fer ocells d'argila, amb la que li havia donat el veí del d'avant el qual feia càntirs i tenia justament el seu taller enfront del fuster Josep. Això a ell li feia feliç, com quasi tots els altres nens del veïnat, encara que algunes males llengües deien que el home me feia els càntirs d'argila, era un mal home. El nen Jesús no havia volgut demanar-li mai res, Per això avui no entenia ni s'explicava com va succeir, però al mirar-lo Ell fixament des de la porta de l'entrada del taller on ell treballava; aquest home per ells tan dolent i malvat s'havia acostat a la porta i l'havia regalat aquella muntanya d'argila, mes que suficient per a construir una gran tina de les de veritat.
Judes estava assegut en un escaló de la casa veïna. Era lleig, de cabells vermells la seva cara estava plena esgarrinxades guanyats en les seves moltes baralles amb els demés vailets dels carrers. Però en aquells instants estava quiet, no es barallava ni feia res, si no que al igual que el bon Jesús, jugava donant forma a un tros d'argila, Jesús li havia donat en tros de la seva, ja que Judes no tenia cor per a demanar-li al mestre que feia els càntirs un tros d'argila, dons amb ell no s'havia portat mai be, dons li trencava els càntirs i les mercaderies, tirant-li pedres, l'home així que el veia, el feia fora del seu taller a cops de bastó.
A mida que els dos nens acabaven de donar forma als seus ocells, els anaven col·locant en cercla. Eren ocells d'argila. Aqueixos s'aguantaven molt be de peu; no tenien cua i les seves ales sols eres dibuixades. Encara que els ocells dels dos amics eren diferents a primera vista, Els d'en Judes eren molt mal fets i poc o gens s'aguantaven de peu, quasi sempre queien, mentre el sols els anava secant; els seus dits era inhàbils, no aconseguien remorejar-los prou be. Feia continuadament mirades seguides al seu company Jesús per a descobrir com ho feia per a aconseguir tanta bellesa amb els seus ocells, tant ven fets, aquells si que s'aguantaven be, eren llisos com les fulles dels arbres dels roures, i les aulines que envoltaven Natzaret.
En cada ocell acabat, el bon Jesús es sentia cada volta mes feliç. L'últim li va semblar mes bonic que tots els altres, però a tots els contemplava amb el mateix amor. Ells serien els seus companys de jocs, s'adormirien en les seves mans, i l'acompanyarien amb els seus cants quant s'amara la Verge Maria el deixes sol. Mai s'havia considerat tant ric com ara.
En aquest precís instant va passar un fort i vigorós aiguader del poble, geperut degut al pes de les tines plenes d'aigua, poc desprès va passar un venedor de verdures amb la seva mula balancejant entre els grans sacs d'espart buidats desprès de la venda dels productes del hort.
El aiguader va posar la seva ma sobre el cap de Jesús, acaronant aquell cabells daurats i es va interessà pels ocells. Jesús li va contestar: Que cadascun tenia el seu nom, que sabien cantar i que venien de llunyans països, i que sols a ell li explicaven coses que ells sols sabien Ell i els ocells, el aiguader i el venedor de verdures es quedaren embadalits escoltant llarga estona, els dos tenien la seva boca oberta. Quant per fi es disposaren a marxar Jesús els hi va ensenyar els que havia fet el seu amic Judes, dient: Mireu! Mireu que macos ocells també fa en Judes.
El venedor de verdures va parar l'ase i va preguntar a Judes: Tenen noms els teus ocells també? També canten? Judes no sabia res, Ni tant sols va contestar, ni un mot va sortir del seus llavis, ni tant sols va aixecar els seus ulls, el venedor molest, va donar una petada en un dels ocells de Judes i va continuar el seu camí.
Quant ja la tarda; el sol va anar baixant, quant els seus pocs colors entraven per les portes de les muralles que envoltaven la ciutat, i que en el d'amunt de la porta principal i coronava un àliga Romana, aqueixa es trobava al final del seu carrer. Aqueixa llum vermellosa com entremesclat amb sang es filtrava en l'estret carrer i tenyia de color lila tot el que tocava. Es tenyien els càntirs, gerres i tines del mestre alfarér, el tauler que feia fresa sota la serra del fuster Josep, i el blanc vel que tapava el rostre de Maria. També brillava aquell esmorteït sol sobre les bases d'aigua que es formaven en les desiguals lloses dels patis i dels paviments, dels seus estrets carrers. En un precís instant Jesús va posar la seva ma en un forat propà, dons desitjava pintar els seus grisos ocellets amb aquell últim raig de sol que encara brillava ardent dins les bases d'aigua, com volen aprofitar aquell últim bri que donava tant bells matisos dins de l'aigua.
El sol es va deixar gustosament i graciosament en el seu joc i es va deixar agafar curiosament com de la paleta d'un pintor, Quant Jesús el va estendre d'amunt d'aquells ocellets, des dels peus al cap, ells es varen cobrir d'una llum sens igual amb reflexes diamantins.
Judes, que de quant en quant vigilava i contava els ocellets del seu company Jesús, de prompte va fer un crit que va ressonar en tota la ciutat al veure que quedaven pintats, com el sol dins de les bases d'aigua del carrer.
No va tardà gaire i va posar les seves mans dins del aigua que lluïa, però el sol relliscava d'amunt dels seus dits. Per ràpid que aquest fos amb els seus moviments, les seves mans no conservaven ni un bri dels meravellosos colors.
Espera, Judes!- Va dir Jesús-. Ara vinc a pintar els teus ocellets.
No! Va contestar el envejós Judes, no vull que mels toquis, Ja estan be així.
S'aixecà movent continuadament les seves parpelles i mossegares els llavis, va posar un peu d'amunt els seu ocells tant lletjos i els xafà a tots un a un, desprès d'altre, quedant solament uns terrossos de argila seca. Desprès d'haver fet aquesta destrossa, s'acostà al seu amic Jesús, i als seus ocellets que encara en el terra brillaven, com si fossin pedres preuades degut a les carícies infantils, Judes els va mirar uns instants amb silenci; desprès va aixecar de nou el seu peu amb ràbia ferotge i va trepitjar un d'ells. Quant el ocell sols era un tros de terra gris, Judes va experimentar tal goig que va començar a riure i aixecar novament el seu peu, per tal d'aixafar un altre.
Judas! Va cridar Jesús. Que es el que estàs fent? No saps que son vius i canten?
Judes, va riure molt i molt fort i trepitjà un altre ocell.
Jesús mirava arreu. No podia parar a Judes, dons era molt mes alt gran i fort, i per això amb la seva mirada buscava a sa mare Maria. Però aquesta no estava massa lluny, obstant abans que ell i pogués arribar, tots els ocellets ja estarien trepitjats i desfets. Jesús es va posar a plorar. Mentre tant Judes ja havia trepitjat a cinc d'ells: Sols en quedaven tres d'ells sencers, Fou llavors quant Jesús es va estranyar de que els seus ocellets estiguessin quiets i es deixessin trepitjar. Aleshores va donar tres palmetes com per a despertar-los i digué...
Voleu! A que espereu? Voleu!
Al moment, els tres ocellets varen començar a moure ses ales i amb un vol inquiet, insegur, a la fi varen aconseguir emprendre el vol i es col·locaren a la punta del teulat; on almenys estaven mes segurs,
Quant Judes va veure que els tres ocellets empraven aquell vol, va rompre a plors desconsoladament, va col·locar el seu cap entre las seves mans tirant dels seus cabells amb ràbia, hi es tirà als peus del seu amic Jesús.
Es va rebolcar pel terra com un gos, es va abrasar a les cames del seu amic Jesús i li va pregar dient-li: Va! Jesús trepitgem com jo abans e fet amb els teus ocellets, no mereixo altre cosa, dons Judes en la realitat estimava admirava al seu amic Jesús; i l'adorava hi al mateix temps l'odiava!
Maria sa mare, que havia vist el joc dels dons nens; es va apropar a ells. Va aixecar en els seus braços a Judes i acariciant-lo li digué:
Pobre Judes amic del meu fill, tu no comprens que has intentat el que cap ésser humà ni tant sols un nen pot aconseguir. No facis mai mes tal cosa, si es que no vols ser el mes infeliç dels mortals. Es possible lluitar per ventura, encontre del que pinta amb el sol i dona vida a la terra morta?
Fi.
Es un relat o conta d'en Ferran de Montagut, escrit avui 24 de Febrer del 2005, en el meu estudi el del "MAS EL SOL SOLET" en la Comarca de "L'ALTA-GARROTXA" Pirineus de (Girona) Catalunya!
Notes: Qualsevol semblança amb altre escrit no es possible, dons aquest sols a sortits de dins de la meva ment l'autor deMontagut.
E-Mail: demontagut@yahoo.es aneu_a_la_merda@yahoo.es etc.
l´Autor
![Foto de perfil de Ferran de Montagut Foto de perfil de Ferran de Montagut](/imatges_autors/37336.jpg?rnd=1307831667)
742 Relats
282 Comentaris
898457 Lectures
Valoració de l'autor: 9.56
Biografia:
Home ben conservat, nascut en una diguem família de la posguerra de la clase mitja, jo vaig cursar el meus primers estudis en el col·legi de LA SALLE, de la població de Premià de Mar (BCN) fill de poetes i concertistes de piano, mai he publicat res, quant dic que no he publicat res vull dir que mai he fet cap llibre, potser no he tingut l'ocasió o no l'he buscat, escric des de l'edat de quinze anys, ja se que faig milers de faltes ortogràfiques, però en el meu temps ningú ens ensenyava a escriure be nostre llengua. Hi avui en dia ja no en tinc cap gana d'aprendre be a escriure, ja hi han correctors en les Editorials per aqueixos casos, amb tal de que os agradi la meva manera d'escriure vull dir el poema novel·la ho el relat, ja em dono per satisfet. Havia publicat poemes i relats i receptes de cuina tant mateix novel·les per a capítols, en un diari d'Argentina en la ciutat de Chascomús en el diari es diu EL IMPARCIAL, i avui encara en tinc, també a la ciutat de Jalpán a Mèxic hi en el diari cultural "SIERRA GORDA" que sols surt els diumenges o festius. Aqui a Catalunya faig critiques en elgun diari de tant en tant. No crec que sia dolent dir que pinto des de l'edat de vuit anys, havent guanyat amb la pintura alguns premis, aquí soc des de fa molt i molt anys fotograf artistic del que tant de la pintura com de les fotos faig exposicions sovint, m'agrada fer treballs manuals, m'encanta cuinar, fer una bona cuina, escric receptes de cuina amb fotografies, es llástima que en aquesta web no les posin dons seria una gran cosa de mes a mes, un apartat de de cuina amb fotos. He guanyat varis premis de receptes de cuina en la web de http:www.joescric.com/ i en alguna emisora de radio local em reciten els meus poemes hi en algunas m'escenifiquen elguns del meus contes. Des de molt jove que em vaig dedicar a l'hosteleria, soc nat un 12 de Gener del 1940; Capricorni per mes dades i m'agrada tot el que faig, en l'actualitat soc divorciat tinc dos nois i una nena casada feliçment, d'ella tinc dos nets nen i nena el meu primer net es diu Nil i sols te tres anys que complirà el 1 d'Octubre 2005, la nena es diu Paula es molt maca com la seva mare la meva estimada filla, es una preciositat, jo des de ja fa uns anys visc en solitari en aquesta preciosa vall dels Pirineus de (Girona) en una casa a quatre vents de nom el "MAS EL SOL SOLET" En ella ens reunim per Nadal el 26 , tots cada any des de en fa molts anys el dia de Sant Esteva per a dinar en família. Aquesta foto que mostro soc jo, d'arrera hi ha una nevada tal com ha de ser, pel lloc que visc. Be dons ara ja sabeu quelcom mes de mi! Una cordial salutació a tots i totes els que em llegiu,del Ferran de Montagut que es el meu spdònim, ja que en realitat de la vida el meu nom i llinatjes es Ferran Mujal i Naspleda, obstant... (Ferran de Montagut diu que la seva frase inventada per ell es la següent... TAN EN LA CARRETERA COM EN LA VIDA PER MES QUE CORRIS MAI ARRIVES A SER EL PRIMER!)
Últims relats de l'autor
- Marit estimat (Poema)
- Les nostres cantades (Caramelles) (Cançó)
- No tardis amor (Poema)
- Oració per començar lo dia (Oració) Poema
- Oracions (Pregaries)
- Per atu estimada (Poema)
- Perquè (Poema)
- Oració per abans d'anar al llit (Oració)
- Rosa (Poema)
- Nostàlgia (Poema)
- Que bonic es estimar (Poema)
- Primavera (Poema)
- Que és estranyar? (Poema)
- Podré un jorn deixar-te (Poema)
- Pensant amb tu (Poema)