Cercador
Quan es torna malaltia...
Un relat de: unamésentretotesVa ser una nit màgica. Només vam parlar. O potser no. També ens vam mirar, ens vam somriure. Em feia sentir especial.
-Ens tornarem a veure? - vaig preguntar, no sense un rastre de tristor en les paraules.
Ell em va mirar i va somriure. Al cap i a la fi sempre feia el mateix.
-Bona pregunta. - es va limitar a dir ell, just abans de marxar.
<
Dos mesos després el tornava a veure, no havia canviat gens. Seguia mirant-me d'aquella manera que ell només sap, amb els seus ulls profunds que en el fons, mai he sabut desxifrar el que deien. Tot ell era tan ambigu, tan diferent i distant als altres que em feia sentir la necessitat de no abandonar-lo, de no deixar-lo sol. No sé si me n'alegrava de tornar-lo a tenir a prop o el començava a odiar sense voler. Perquè em començava a adonar de qui no volia estar sola de nou, qui no volia que la tornessin a abandonar, era jo. Vaig pensar que el temps m'ajudaria a oblidar-lo a ell i a tot el que estava relacionat amb nosaltres dos. Però l'espera resultava llarga, massa.
Segueixen passant les hores, els dies i els mesos, i cada cop estic més segura que la meva devoció per ell es va accentuant, s'accentua fins al punt de no saber si és amor o obsessió. Malaltia. Ja ho diuen, l'amor per algú, sovint és una font de patiment. I potser per això l'adoro més, per l'estupidesa humana de perseguir als qui ens fan mal.