Cercador
Ningú
Un relat de: Lluís Toni Mairata JordàPalma de Mallorca 28-3-06
La rosa més bella
la més punxeguda.
Ta veu m'arrossega, implacable.
Per un camí feresc,
cap a un hivern etern.
I no sempre es té
un mástil on fermar-se...
Condemnats com les ones.
Mirades que et fan tornar de pedra,
la teva m'atravessa
i no sempre allunya els dards la deesa.
Temo desfer les meves ales
si pujo cap a tu.
Que si hi arribo
ja siguis tota fusta
i fulla.
No mereixo,
que com aquella águila,
em raptis cap als núvols.
I tanmateix,
escric de nit
aquest tapís
que desfaig de dia
cada cop que no et dic el que et vull dir...