Cercador
L'alè de la roca
Un relat de: FilaliciDeien que era pedra,
que era dura, que no sentia.
Deien que tot li era indiferent
i que no respirava.
Que només tenia por de l'aigua
que poc a poc la foradava,
i del sol i del vent,
a qui admirava.
Però no era tan dura.
Amagat en el seu cor
hi havia un alè de tendresa.
Dessota de la cuirassa de pedra
hi havia un cor tou amagat,
un racó íntim de poesia.
I tots creien que la seva força
era la duresa.
I tots l'admiraven
per la pedra que veien per fora.
I ningú volia veure tan sols
l'alè de dintre.
Estava trista.
I molts volien ajudar-la
a endurir-se més,
per consolar-la.
I ningú no li donava
una opció per estovar-se.
Aquell alè que ningú volia veure
va anar minvant poc a poc,
sol, en silenci,
i la roca dura de fora
no es va enfortir,
més aviat quedà mig morta.
"Què deu passar amb la pedra?
Per què no s'aguanta?
Per què no és forta?
Com és que cau la muntanya?"
"Mira, ja ho veig, té un alè
que es marceix al seu cor.
Mira'l bé, sembla tou,
hom diria que és poca cosa,
però és la seva més gran bellesa
i la seva veritable força.
Mira'l i acarona'l,
aquest alè és ella,
és l'autèntica roca."
La roca ho sent,
la roca es revifa.
La roca ara plora,
cau un fil d'aigua
i ara el riu neix,
talment com l'alè
va prenent nou aire
la muntanya caiguda
ja torna a aixecar-se.
Comentaris
-
Un aire de llegenda...[Ofensiu]brideshead | 07-06-2007
Després de llegir la introducció, he llegit el poema tal com tu dius que el vas escriure, sense aturar-me, d'un sol cop, per veure si li trobava algun significat que, segons tu, no saps ni si té, perquè va ser el producte d'un moment d'inspiració sobtada, que et fa escriure i escriure sense buscar necessàriament cap coherència ni et deixa repassar-ho perquè respongui, exactament, al primer "atac" d'inspiració, sense modificar ni una lletra.
Dit això, la meva impressió ha estat magnífica. He trobat una gran simbologia entre la teva roca i l'ésser humà. La roca, aparentment dura, forta i brava, pot ser l'home que, en aparença, també té aquestes virtuts. Però la roca, que veu qui ningú es molesta a descobrir el seu cor, ni la seva tendresa, es va afeblint, es va entristint i acaba morint en la incomprensió dels altres cap al seu interior. És a dir, aquell ésser huma dur, fort i valent, acaba defallint si ningú s'atura a descobrir, valorar i apreciar, la vertadera essència del seu cor i de la seva ànima que, al cap i a la fi, són les que donen vida a la "cuirassa" externa, o sigui, el cos.
Un cos sense el virtuosisme de les qualitats que pot arribar a tenir, és una roca sense alè quan roman en l'anonimat de la desconeixença...
Renoi, Filalici, espero que tinguis molts més instants d'inspiració sobtada, perquè t'asseguro que a mi m'ha inspirat un seguit de sensacions, emocions i sentiments i són tots els que he intentat dir-te aquí.
Una abraçada i elicitats per aquest bell poema, de debò. És ara, després d'una primera i única lectura i d'un comentari espontani, "tal com raja", que el rellegiré de nou i possiblement més d'una vegada.
Fins la propera.
l´Autor
![Foto de perfil de Filalici Foto de perfil de Filalici](/imatges_autors/219994.jpg?rnd=1652524085)
125 Relats
134 Comentaris
100934 Lectures
Valoració de l'autor: 9.66
Biografia:
Sempre intentant trobar el camí cap a la "A" de l'Oceà Atlàntic... era petit i no me'n recordo gaire, tampoc tinc els vells exemplars del Cavall Fort, però aquelles historietes m'han quedat com un dels mites de la meva infància.Per dir quatre paraules de mi: sóc de l'any 77, i sóc enginyer industrial. Escriure m'agrada, tot i que sempre ho he fet bastant esporàdicament. Trobar aquesta web m'anima a fer-ho més, senzillament per passar-ho bé una estona.
També em podeu trobar al meu bloc i al meu recull de haikus
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
"La mjesus em va encadenar i jo he passat la cadena a esperitlliure i icarapapallona"
(fes clic a la imatge i descobreix què és "R en Cadena")