Cercador
El nen que estimava a la Verge!
Un relat de: Ferran de MontagutEra un infant en estat d'abandó, va ser vilment abandonat en el bell mig del carrer, aquell dia una dona que passava prop d'on era ell, va escoltar uns plors molt apagats, s'acostà al lloc d'on provenien i va trobar un nin mort de fred que plorava.
Aquella bona dona no era rica, mes aviat era pobra, a casa seva tenia dos fills mes, clar aqueixos si que eren seus, de tota manera el va recollir hi el va dur a casa seva, el veure aquell nin els dos fills de la dona es van mostrar indiferents, al rebre aquell nou petit germà. No els hi va causar cap mena d'alegria ni tampoc de pena, no es devien assemblar a la seva mare, dons ella quant el va recollir va sentir una intensa pena dins seu.
Li varen posar de nom Joan. L'infant va créixer dins d'aquella pobre casa, junt als dos germans; quant va ser mes gran els dos germans d'ell en varen objecte de mofa hi mai el cridaven pel seu nom posat. Sempre li deien altres noms mofant-se d'ell; la seva mare d'adopció, bona en el principi, es va tornar con els dos fills d'ella, efecte dels mals tractaments.
Hi com que aquell infant encara era petit, li varen ensenyar a demanar caritat, hi totes les nits retornava a la casa mort de fred hi em pocs diners a la butxaca. Així foren passant els anys, hi aquell nen s'anava fent gran, una de les nits si li ocórrer d'entrar en una de les Esglésies en les que en la seva porta parava la ma per caritat. En aquells moments dins es feia una pregaria a la Verge Maria. Aquella Església plena de llums i de gent semblava talment com si fos d'or, dins una dolça calor va impregnar en el cos del Joan: Mai un benestar igual havia sentit, aquell benestar va entrar dins del seu petit cor, poc a poc es va anar acostat al altar on hi havia la imatge de la Verge Maria, portava un ric mantell de pedreria i espurnes d'or, semblava que mirava a aquell nou vingut el Joan, a ell li va semblar que fins hi tot li va somriure i també li semblà que el mirava. Mentre això passava el capellà deia als fidels quelcom de Mare amorosa dels desemparats i consol dels que sofreixen.
El Joan va començar a dir: Mare! Mare meva! Tu ets la meva mare? Aquesta senyora tan formosa, a la que tots adoren agenollats? Però con es que abans jo no t'he vingut a veure? Com que no et coneixia! Mai em varen dir el teu nom, no sabia que tinguessis aquest palau? On el consol hi el calor omplen el meu cos per primera vegada. Beneïda siguis oh! Senyora, jo des d'ara ja t'estimo, i vindré tots el dies de la meva vida a dir-te hola mare, mare meva.
Va estar llarga estona absort amb el seu èxtasis fins que les gens començaren a marxar, llavors ell tornant a la realitat, va sortir de l'Església tornant a estendre la seva ma en senyal de demanar; aquella nit va recollir mes que mai de la seva curta vida, al retornar en el seu lloc d'acolliment va ser mes ven rebut que mai, aquella nit li varen donar ve de sopar. Es va adormir aquella nit pensant en la seva mare que avui per fi avia conegut.
A partir d'aquell dia el noi va tornar cada dia en la mateixa Església hi en acabar les oracions, recollia una bona quantitat de diners. Una d'aquelles nits i abans d'acabar la cerimònia religiosa, el Joan tenia ficada la seva mirada amb la Verge Mare i des de dins seu la cridava mentalment, reflectint-se en el seu rostre la puresa hi la innocència, que sobresortia de dins de la seva ànima. No lluny d'ell un capellà l'observava amb molta satisfacció, hi ha la vegada content. Ja feia unes quantes nits que el Joan era observat molt atent per aquell vell capellà, que ja havia format el projecta d'emparar i protegir, en nom de la Santa Verge Maria, a aquell devot candidat nen, que en la seva pobre manera de vestir indicaven molt clar la seva misèria.
Quant el Joan s'aixecava per a sortir de l'Església, el capellà vell es va atansar a ell, hi fen-li amb un senyal de que el seguís. El Joan així ho va fer els dos van entrar a la sagristia, allí el capellà va començar a fer preguntes al Joan... Va poder apreciar la desgràcia i també la virtut d'aquell infant a qui l'amor de la Divina Mare Celestial la Verge Maria, anava a treure de la misèria i del abandó en que es trobava el Joan.
El Joan aquella mateixa nit va ser recollit per capellà hi internat en un dels millor col·legis del lloc.
Es va fer gran i va ser un del millors escriptors i poetes dedicat per afecció ha aquest art tota la resta de la seva vida. Hi quant va pogué considerar-se amo d'un petit capital, va anar a buscar a la seva mare adoptiva, vella i vilment abandona pels seus fills vertaders, va ser ell, el que a ella li va ensenyar ha estimar a Déu, hi ha mirar a la Santíssima Verge Maria, que un jorn ell va creure que era la seva mare real en aquesta vida, però amb els anys va sentir que no s'havia equivocat no era la seva mare terrenal però si la seva mare Celestial.
Fi.
Ha sigut un conta, per en Ferran de Montagut, escrit avui 20-Maig del 2005, en el meu estudi del "MAS EL SOL SOLET" Comarca de "L'ALTA-GARROTXA" Pirineus de (Girona) Catalunya! E-Mail: el_primer_creador_de_somnis@msn.com etc.
l´Autor
![Foto de perfil de Ferran de Montagut Foto de perfil de Ferran de Montagut](/imatges_autors/37336.jpg?rnd=892878930)
742 Relats
282 Comentaris
898457 Lectures
Valoració de l'autor: 9.56
Biografia:
Home ben conservat, nascut en una diguem família de la posguerra de la clase mitja, jo vaig cursar el meus primers estudis en el col·legi de LA SALLE, de la població de Premià de Mar (BCN) fill de poetes i concertistes de piano, mai he publicat res, quant dic que no he publicat res vull dir que mai he fet cap llibre, potser no he tingut l'ocasió o no l'he buscat, escric des de l'edat de quinze anys, ja se que faig milers de faltes ortogràfiques, però en el meu temps ningú ens ensenyava a escriure be nostre llengua. Hi avui en dia ja no en tinc cap gana d'aprendre be a escriure, ja hi han correctors en les Editorials per aqueixos casos, amb tal de que os agradi la meva manera d'escriure vull dir el poema novel·la ho el relat, ja em dono per satisfet. Havia publicat poemes i relats i receptes de cuina tant mateix novel·les per a capítols, en un diari d'Argentina en la ciutat de Chascomús en el diari es diu EL IMPARCIAL, i avui encara en tinc, també a la ciutat de Jalpán a Mèxic hi en el diari cultural "SIERRA GORDA" que sols surt els diumenges o festius. Aqui a Catalunya faig critiques en elgun diari de tant en tant. No crec que sia dolent dir que pinto des de l'edat de vuit anys, havent guanyat amb la pintura alguns premis, aquí soc des de fa molt i molt anys fotograf artistic del que tant de la pintura com de les fotos faig exposicions sovint, m'agrada fer treballs manuals, m'encanta cuinar, fer una bona cuina, escric receptes de cuina amb fotografies, es llástima que en aquesta web no les posin dons seria una gran cosa de mes a mes, un apartat de de cuina amb fotos. He guanyat varis premis de receptes de cuina en la web de http:www.joescric.com/ i en alguna emisora de radio local em reciten els meus poemes hi en algunas m'escenifiquen elguns del meus contes. Des de molt jove que em vaig dedicar a l'hosteleria, soc nat un 12 de Gener del 1940; Capricorni per mes dades i m'agrada tot el que faig, en l'actualitat soc divorciat tinc dos nois i una nena casada feliçment, d'ella tinc dos nets nen i nena el meu primer net es diu Nil i sols te tres anys que complirà el 1 d'Octubre 2005, la nena es diu Paula es molt maca com la seva mare la meva estimada filla, es una preciositat, jo des de ja fa uns anys visc en solitari en aquesta preciosa vall dels Pirineus de (Girona) en una casa a quatre vents de nom el "MAS EL SOL SOLET" En ella ens reunim per Nadal el 26 , tots cada any des de en fa molts anys el dia de Sant Esteva per a dinar en família. Aquesta foto que mostro soc jo, d'arrera hi ha una nevada tal com ha de ser, pel lloc que visc. Be dons ara ja sabeu quelcom mes de mi! Una cordial salutació a tots i totes els que em llegiu,del Ferran de Montagut que es el meu spdònim, ja que en realitat de la vida el meu nom i llinatjes es Ferran Mujal i Naspleda, obstant... (Ferran de Montagut diu que la seva frase inventada per ell es la següent... TAN EN LA CARRETERA COM EN LA VIDA PER MES QUE CORRIS MAI ARRIVES A SER EL PRIMER!)
Últims relats de l'autor
- Marit estimat (Poema)
- Les nostres cantades (Caramelles) (Cançó)
- No tardis amor (Poema)
- Oració per començar lo dia (Oració) Poema
- Oracions (Pregaries)
- Per atu estimada (Poema)
- Perquè (Poema)
- Oració per abans d'anar al llit (Oració)
- Rosa (Poema)
- Nostàlgia (Poema)
- Que bonic es estimar (Poema)
- Primavera (Poema)
- Que és estranyar? (Poema)
- Podré un jorn deixar-te (Poema)
- Pensant amb tu (Poema)